Джоан Улф
Хвани юздите на съдбата

Превод от английски: Ваня Пенева, 2001

chitanka.info

1

Всичко започна със смъртта на баща ми, деня, който няма да забравя през целия си живот, дори да доживея сто години. Небето беше оловносиво, а голите клони на дърветата натежали от влага. Когато внесоха баща ми на носилка в квартирата ни, лицето му беше сиво като небето.

— Мис Катлийн, някакъв проклет глупак е стрелял за забавление в гората — обясни Пади. Обруленото му от времето и годините лице беше зачервено от вълнението и студа. — Сигурно е препускал като луд и не е забелязал мистър Даниел. Фреди е вече на път и се надявам лекарят скоро да пристигне.

— Татко… — Коленичих до леглото. Парче плат, допреди малко ризата на Пади, беше неколкократно нагънато и притиснато към раната на гърдите. Но кръвта продължаваше да тече. При звука на гласа ми ресниците потръпнаха и очите му се отвориха. Тогава погледнах за последен път в сияещото синьо, което толкова обичах.

— Кейт — промълви той, — о, божичко, с мен е свършено. — Очите му се затвориха.

— Татко! — Бях близо до истерия, а трябваше да се принудя да остана спокойна. — Лекарят ще дойде всеки момент — уверих го аз. — Скоро ще се изправиш на крака.

— Не бях помислил, че той ще заподозре… Какво знам… — Гласът на баща ми отслабваше с всяка дума.

— Какво не си помислил, татко? Кой те е заподозрял и в какво? — попитах остро. — Знаеш ли кой е стрелял по теб?

Трябваше дълго да чакам отговор.

— Татко?

— Не знам… кой… — Той отвори очи и устреми поглед към Пади. — Изпрати вест на… Шарлууд, — продължи той, като издаваше някакво странно хъркане — брата на Лизи… — Последва тишина, тъй като татко се бореше да си поеме дъх — … да се погрижи за Кейт.

— Никой няма да се погрижи за мен — почти извиках аз. — Моля те, мълчи и чакай лекаря. Сигурна съм, че ще се оправиш, татко.

Сините му очи останаха устремени към стария коняр, който беше до него от младостта му.

— Пади?

— Тук съм, мистър Даниел.

— Обещай ми… — Отново тишина, мъчително поемане на дъх.

Гледайки агонията му, впих нокти в дланите си с такава сила, че едва не изпищях.

— Обещай ми да… изпратиш за Шарлууд.

— Непременно ще го направя, мистър Даниел. — Мекият ирландски глас на Пади ми вдъхна спокойствие. — Не се тревожете за нищо. Ще се погрижа да намеря закрилник на мис Кейт.

Окървавените гърди на баща ми се вдигаха и спускаха мъчително. Погледнах отчаяно към прозореца на бедняшката ни квартира. Но не чух конския тропот, който трябваше да възвести пристигането на лекаря. Единственият шум в тясната стаичка беше злокобното хъркане, което придружаваше всеки опит на баща ми да си поеме дъх.

— Моля те, татко, не говори — прошепнах задавено. — Лекарят ще дойде всеки момент.

Татко ме погледна за последен път.

— Аз не бях добър баща, Кейт — проговори с отслабващ глас той. — Но… те обичам.

Очите му се затвориха, за да не се отворят никога вече. Първата ми реакция беше пламтящ сляп гняв. Не можах да се разплача, за да ми олекне. Гневът ми даде сили и успях да принудя местните власти да организират търсене на убиеца. За съжаление то остана без резултат. Едва тогава се отдадох на тъгата си.

Не бях в състояние да плача. Когато почина мама, плаках дни наред, но тогава бях едва десетгодишна, твърде млада, за да проумея, че няма смисъл от сълзи. Научих това чак когато пораснах. Сълзите не можеха да ми върнат майката, а сега нямаше да ми върнат и бащата.

След погребението Пади и аз се запътихме към квартирата си под студения дъжд. През ноември пистата за надбягвания беше затворена и улиците на Нюмаркет бяха пусти. Пустотата на града така приличаше на пустотата в сърцето ми.

— Мистър Даниел сигурно се радва, че ще почива в Нюмаркет — отбеляза Пади, опитвайки се да ме разсее. — Виж колко хора дойдоха на погребението.

В църквата и на гробището наистина се бяха събрали десетки треньори и служители в оборите, дойдоха дори някои от собствениците на конюшни. По свой начин татко беше известна личност.

— Да — отговорих тихо аз и обърнах лице към верния приятел, който беше част от живота ми от самото ми раждане. Въпреки това в този ден се чувствах напълно сама. — Какво ще правя сега, Пади?

— Ще останем тук, мис Катлийн, и ще чакаме вуйчо ви — отговори сериозно той.

Това не беше отговорът, който жадувах да чуя. Прехапах устни, сведох глава и продължих към квартирата ни. Изритах с все сила един камък и той цопна в близката локва.

— Значи не вярваш, че можем да продължим да работим без татко? — попитах унило. — Ти би могъл да купуваш коне, а аз да ги тренирам.

Усетих как ръката му падна тежко на рамото ми. Той ме притисна към широките си гърди, но веднага ме пусна. В гласа му имаше съжаление, но и непоколебима решителност.

— Баща ви пожела да се върнете в семейството на майка си, момиче, и аз мисля, че е прав. Вече сте на осемнадесет години, мис Катлийн. Не е редно една млада дама с благороден произход да пътува от конюшня на конюшня с човек като мен.

— Това е животът, който познавам — възразих сърдито. — Пади, аз те обичам. А вуйчо си дори не познавам. — После го дарих с поглед, който трябваше да препълни сърцето му със съчувствие.

Ала желаното въздействие не се получи.

— Той е брат на майка ви и лорд — отговори енергично Пади. — Бих бил повече от лош приятел, ако ви попреча да имате живота, който заслужавате.

Изритах още един камък и мътната вода се разплиска на всички страни.

— Всъщност ние не знаем дали той изобщо ще дойде.

— Е, ако не дойде, имаме достатъчно време да помислим какво ще правим.

Вратата на пансиона ни беше съвсем близо и когато влязохме, изпратих безмълвна молитва към небето вуйчо ми да не идва.

Той пристигна на по-следващия ден. И днес чувам стъпките му по излъскания под на коридора пред стаята ми. Веднага щом долових шума от твърдата енергична крачка, разбрах кой е дошъл.

Пади седеше при мен, той му отвори вратата. Пусна го да влезе едва когато се представи.

— Хмм, вие изглеждате дяволски млад за вуйчо на мис Катлийн. — Пади измери с критичен поглед образцовия аристократ, като не пропусна нито грижливо фризираната коса, нито модните обувки. Ала верният Пади твърде дълго беше придружавал татко в именията на аристократите, за да се впечатли особено от безупречното облекло и излъсканите високи ботуши.

— Аз съм на тридесет и две години — отговори сухо Шарлууд. — Сестра ми беше шест години по-голяма от мен.

— Напомняте ми за мис Елизабет — призна неохотно Пади.

Това беше истина. Вуйчо ми имаше тъмнокестенява коса и морскозелени очи като мама. Но докато очите на мама бяха меки и добри, неговите гледаха с плашеща яснота. Станах да го поздравя. Застанахме един срещу друг върху овехтелия килим и се погледнахме в очите.

— Кейт, дойдох да те поканя да живееш при мен — проговори церемониално той. — Твоята майка беше единствената ми сестра и аз съм готов да се грижа за теб. Заради нея.

Изражението на лицето му изглеждаше искрено. Гласът също. Погледнах към Пади.

— Мисля, че трябва да отидете с него, мис Катлийн — рече тихо той. — Това беше желанието на баща ви.

Кимнах. И пак не се разплаках, макар че сърцето ми се късаше от болка. Вместо това огледах бавно малкото вехто помещение, в което беше умрял татко. Бяхме дошли в Нюмаркет по това невъзможно време на годината, защото се надявахме да продадем два коня на маркиз Стейд, който имаше имение наблизо. Татко не беше завършил преговорите със Стейд и конете все още бяха в обора на гостилницата. Два големи ловни коня с благороден произход, обяздени от мен, струваха много пари.

— Вземи конете — обърнах се отново към Пади.

Старият мъж погледна нерешително благородния английски лорд, който по стечение на обстоятелствата беше мой вуйчо.

Шарлууд се усмихна.

— Обещавам, че мис Катлийн ще има всичко, от което се нуждае — каза снизходително той. — Можеш да задържиш конете.

На следващата сутрин напуснах Нюмаркет в екипажа на вуйчо си. През нощта дъждът беше престанал и яркосиньото небе не предвещаваше бурите, които щяха да последват.

Шарлууд Корт беше огромно имение, студено и празно. След смъртта на баща си, починал преди няколко години, вуйчо ми, който не беше женен, живееше сам.

Той ми разказа това, когато спряхме на една пощенска станция да сменим конете, и в главата ми звънна тревожна камбанка. Мислех, че мъж на неговата възраст и с неговото положение трябва да е женен. Той забеляза стъписването ми и веднага ме увери, че е поканил една извънредно почтена братовчедка да се премести при него като моя компаньонка.

— Виждаш, че приличието ще бъде запазено, Кейт — заключи тържествено той.

Беше тъмно, когато най-после видяхме имението, разположено на около пет мили, югозападно от Рединг. В мразовития салон ни очакваше братовчедката Луиза. Дребна женица с момичешки вид и уплашено изражение. Ако в препълненото ми с тъга сърце имаше място и за друго чувство, сигурно щях да изпитам съжаление към нея.

Тя ме погледна и отстъпи крачка назад.

— Да — обади се глухо Шарлууд, — наистина е копие на баща си.

В гласа му имаше някакъв особен тон и аз го погледнах учудено. Той се усмихна. Устата му се усмихваше често, това вече ми беше направило впечатление, но очите не се променяха.

— Луиза ще те отведе в стаята ти, Кейт — продължи той. — Добре дошла в Шарлууд.

Оттогава напразно се опитвам да си спомня как изглеждаше в действителност домът на вуйчо ми. Знам само, че помещенията бяха големи и сковаващо тихи, сякаш отдавна не са били обитавани. Тежките тъмни завеси на прозорците не пропускаха слънцето. Огънят в камината и многобройните запалени свещи не успяваха да направят стаите ни по-топли и уютни. Нощем дълго лежах будна и се вслушвах в злокобната тишина на къщата. Не можех да повярвам, че майка ми е живяла щастливо сред тези студени стени. Всъщност изобщо не можех да си я представя като малко момиче в тази къща. А когато най-после успявах да заспя, сънувах баща си.

Така живях половин година и сърцето ми беше замръзнало като земята под прозореца ми. Тъй като вуйчо ми водеше свободния скитнически живот на аристократичен ерген и разделяше времето си между къщата в Лондон и домовете на приятелите си, се виждахме твърде рядко. Единственият човек, който беше близо до мен, беше братовчедката Луиза, но тя не беше от хората, които умеят да привлекат вниманието върху себе си. Хранехме се заедно и на масата водехме учтиви разговори, но през останалото време тя уважаваше траура ми и не смееше да нарушава самотата ми.

Зимата отмина бавно. Замръзналата земя се съживи, появиха се първите цветенца, първите нежни стръкчета трева. Цъфнаха нарцисите, понесе се ухание на люляк. Въздухът в къщата беше все така безжизнен, но външният свят се бе събудил за нов живот. Макар и неохотно, и аз се пробудих от дългия зимен сън.

Вуйчо ми се върна в началото на май и ми заяви, че възнамерява да ме отведе в Лондон.

— В Лондон ли? — Седяхме в мрачната трапезария с тъмно облицовани стени и аз го погледнах учудено над пламъчетата на свещите. — Защо?

— А защо не? — отвърна небрежно той. — Не е редно да се погребваш в глухата провинция. Изглеждаш много бледа, скъпа моя. — Той набоде с вилицата си парче картоф и го поднесе към устата си. — Зимата е мъртъв сезон и аз те оставих да прекараш траура си в усамотение. Но сега е време да започнеш свой живот.

От няколко седмици насам и мен ме занимаваха подобни мисли. Защо тогава цялото ми същество се възпротиви, когато чух същото от неговата уста?

Разрових яденето в чинията си и попитах глухо:

— И какво ще правя в Лондон?

— Ами каквото прави всяко младо момиче. Ще посещаваш приеми. Ще се огледаш за съпруг. — Вдигнах рязко глава и срещнах погледа му. Очите му бяха пронизващо ясни. — Това не е изключено, Кейт — обясни с усмивка той. — Баща ти беше никой, но майка ти беше дъщеря на виконт.

Веднага се почувствах задължена да защитя татко.

— Моят баща не беше никой! Фицджералдови са прастара ирландска фамилия.

Вуйчо вдигна рамене.

— Възможно е, скъпа, но Фицджералдови отдавна са се отказали от баща ти. Даниел беше само един играч и търговец на коне. Той мъкнеше бедната ми сестра от манеж на манеж и я принуждаваше да живее в бедняшки пансиони. Нищо чудно, че Елизабет почина, преди да навърши тридесет и пет години.

Побеснях. Повърхностно погледнато, той имаше право, но не беше казал най-важното. Стиснах юмруци под масата и отговорих с подчертано спокойствие:

— Никога не сме гладували. Татко беше добър човек и обичаше мама повече от всичко на света.

— Даниел не беше нищо друго, освен един красив ирландец, който прелъсти сестра ми и я принуди да се омъжи за него — отговори грубо Шарлууд.

Станах. Прислужникът, който се готвеше да ми налее лимонада, се оттегли бързешком в ъгъла. Братовчедката Луиза изохка уплашено.

— Нямам намерение да седя тук и да слушам как клеветите баща ми.

— Седни. — Шарлууд изскърца със зъби. Лицето му беше побеляло, очите му святкаха опасно, целият му вид внушаваше страх. Но аз се бях научила да общувам и с най-опърничавите коне и знаех, че ако допусна да се забележи страхът ми, значи съм загубила битката още от самото начало. Същият принцип важи и за мъжете.

С тон, също така леден като неговия, отговорих:

— Ще седна, ако спреш да клеветиш баща ми. — Имах достатъчно разум да не поискам и извинение.

Възцари се мълчание. Погледите ни бяха приковани един в друг.

— Моля те, Кейт, седни — проговори нервно братовчедката Луиза. Погледнах я и разбрах, че е уплашена до смърт.

Поколебах се още малко и седнах. Посегнах бавно към вилицата си. Единият прислужник се престраши и ми наля лимонада. Другият напълни чашата на вуйчо ми с вино.

— Искаш ли и аз да ви придружа в Лондон, Шарлууд? — попита Луиза, за да сложи край на напрегнатото мълчание.

— Но, разбира се.

Хапнах малко от агнешкото, без да говоря. Имах свои собствени причини да отида в Лондон. Изпод полуспуснатите си ресници наблюдавах изражението на вуйчо си и най-после си признах ясно онова, което дълбоко в сърцето си знаех отдавна: не обичах този човек.

— Кейт ще има нужда от нови дрехи, за да излезе в обществото — продължи Луиза. — Гардеробът й е… оскъден.

— Луиза, твоя задача е да я водиш по магазините, за да се снабди с всичко необходимо. Сметките ще пращаш на мен — отговори Шарлууд, който очевидно беше възвърнал доброто си настроение.

Стиснах устни. Не исках парите му.

Братовчедката Луиза ми се усмихна окуражително.

— Мила моя, ти ще бъдеш най-хубавото момиче в цял Лондон — изрече меко тя.

Отговорих на усмивката й, признавайки смелия й опит да ми върне жизнеността. Не се опасявах, че комплиментът й ще ми замае главата. Може би бях наследила чертите на баща си, но бях от ирландски произход и твърде бедна, за да се надявам на добра партия. Но нямах намерение да тежа на вуйчовата си кесия до края на живота си. А за да стана самостоятелна, трябваше да потърся начин да си изкарвам хляба. Може би, мислех си с нелечимия оптимизъм на младостта, в Лондон ще се намери нещо.

На следващата сутрин станах рано, за да изляза на езда. След края на януари, когато ловният сезон свършва, конете на вуйчо ми бяха в Шарлууд и аз ги яздех винаги когато времето позволяваше. Слънцето тъкмо изгряваше, когато излязох от стаята си и тръгнах покрай спалните по тъмния коридор с картини по стените. Видях едно момиче да излиза от стаята на вуйчо и спрях стъписана.

Беше Роуз, една от прислужничките. Напълно облечена, но красивата й медноцветна коса висеше разбъркана на гърба. Като ме видя, тя се дръпна и смутено се притисна до стената. Зяпнах я смаяно и веднага забелязах грозния червен отпечатък на лявата й буза. Очите й бяха зачервени, личеше й, че е плакала.

— Какво ти е, Роуз? — попитах тихо.

— Нищо, мис Фицджералд, нищо ми няма — отговори едва чуто тя.

Но аз бях сигурна, че се е случило нещо. Погледът ми се отмести от белязаното й лице и се насочи към вратата на вуйчовата спалня.

— Занесох сутрешния чай на лорд Шарлууд.

Както вече казах, слънцето едва изгряваше.

— Разбирам — проговорих през стиснати зъби.

Тя се промъкна опипом по коридора, все така притиснала гръб към стената.

— По-добре е да си отида — прошепна с треперещ глас тя.

Кимнах мълчешком. Струваше ми се, че така беше най-добре и за нея.

Когато възседнах коня, мислите ми отново се насочиха към Роуз. Очевидно бе получила заповед да сподели леглото на вуйчо ми и както изглежда, преживяването не е било особено приятно. Винаги когато се сещах за червеното петно на бузата й, стомахът ми се преобръщаше. Но най-лошото беше съзнанието, че не можех да сторя нищо, за да й помогна да се освободи от лапите на господаря.

Тогава разбрах, че и за мен няма да бъде лесно да се освободя от опеката му.

Лондонският въздух подейства на братовчедката Луиза неочаквано тонизиращо. Тя ме отведе почти веднага на Бонд Стрийт и обикаляхме с часове модните магазини. Имах чувството, че във всеки магазин оставяше по една от годините си. Уплаших се от лекотата, с която харчеше парите на Шарлууд, но тя ме успокояваше отново и отново с уверението, че той няма нищо против.

— Луиза, на колко години си? — попитах, когато след мъчителните (и много скъпи) сеанси в модния салон „Фаншон“ седнахме в известното заведение „Гюнтер“ и си поръчахме сладолед.

— Наскоро навърших четиридесет и една — отговори тя.

А аз си мислех, че е минала шестдесетте!

— Но ти си по-млада от баща ми! — изтърсих в учудването си аз. Баща ми почина на четиридесет и шест и в гъстата му черна коса нямаше нито едно бяло косъмче, докато меките кестеняви къдрици на Луиза бяха силно посивели.

Споменът я накара да се усмихне.

— Значи Даниел не е остарял?

— Ти си познавала баща ми?

— През лятото, когато срещна майка ти, аз бях в Шарлууд.

Историята ми беше много добре позната. Татко доставил един кон на бащата на майка ми и като я видял, веднага решил да остане и да тренира конете на дядо. Цяло лято се срещали тайно, а през септември мама избягала с любимия си в Шотландия, където се венчали.

Усмивката на Луиза тежеше от спомени.

— Кейт, баща ти изглеждаше страхотно. Лизи се влюби в него от пръв поглед. През нощта на бягството аз й помогнах да си събере багажа.

Гледах я изумено. Не можех да повярвам, че Луиза е познавала родителите ми.

Една елегантна жена на средна възраст, която мина покрай масата ни, хвърли презрителен поглед към кафявото ми кожено палтенце, което наистина беше доста овехтяло. Отговорих на погледа й така високомерно, че тя се стресна. Старо плашило, помислих си ядосано.

— Често съм се питала дали Лизи е била щастлива — проговори замислено Луиза.

— Според мен беше много щастлива — отговорих убедено. — Татко беше… — Не ми беше лесно да намеря подходящите думи, за да опиша горещо обичания си баща. — Ах, Луиза… — Светът около татко беше винаги пълен с живот и аз се чувствах отлично в него. — Вярно е, татко обичаше хазарта и понякога нямахме пари, но… — Гласът ми потрепери и стиснах устни, за да не заплача.

Добрата Луиза ми остави време да се съвзема, преди да продължи:

— Кейт, ти наистина си копие на Даниел.

Поклатих глава. Може би външно приличах на татко, но по характер бях съвсем различна. Побързах да сменя темата.

— Много се радвам, че вече не живеем в Шарлууд. Къщата е като гробница.

Луиза потрепери.

— Такава си е открай време. Когато бях млада, посещенията там бяха ужас за мен.

— Значи си била често с мама, докато е била млада? — попитах любопитно.

Луиза кимна, после плъзна поглед по заетите маси, сякаш се опасяваше, че някой ни подслушва.

— Дядо ти… — Тя млъкна и сведе поглед към лимонения сладолед в купичката си.

— Продължавай — помолих я аз. Любопитството ми нарастваше.

— Дядо ти беше много строг — обясни просто тя.

Не казах нищо. В другия край на кафенето едно момче изпусна лъжичката си и на висок глас поиска нова. Келнерът побърза да му я донесе.

Луиза вдигна глава и продължи:

— Сигурна съм, че колкото и труден да е бил животът й с Даниел, Лизи се е чувствала много по-щастлива, отколкото в Шарлууд.

Две млади контета в елегантни сини жакети ме огледаха безсрамно на минаване. Без да им обръщам внимание, казах на Луиза:

— Защо тогава се съгласи да дойдеш в Шарлууд и да останеш при мен, щом не можеш да го понасяш?

— О, мила — въздъхна тя, — просто нямах друг избор.

— Глупости. — Бях твърде млада и вярвах, че възрастните винаги са господари на решенията си.

— Не са глупости — отговори тъжно Луиза. — Трябва да знаеш, че аз живея при семейството на брат си. Шарлууд предложи на Хенри много пари, за да се откаже от услугите ми и да ми разреши да стана твоя компаньонка. Брат ми се съгласи и трябваше да се подчиня.

— Какви услуги? — попитах учудено. — Не те разбирам, Луиза.

— Аз съм икономка на снаха си, макар че не ме наричат така — обясни просто тя. — И тъй като не принадлежа към персонала, но съм зависима от семейството, могат да искат от мен всевъзможни неща.

Висок момичешки глас извика от съседната маса:

— Ах, мистър Уетмор, вие сте невероятен шегаджия!

— Какви неща? — попитах упорито.

— Ами… правя покупки в селото, а когато децата са болни, бдя до леглото им. Такива неща.

— Плащат ли ти?

В усмивката й имаше примирение.

— Дават ми дом.

Оставих лъжичката си на бялата покривка. Сладоледът вече не ми беше вкусен.

— И защо допускаш такова отношение?

— Защото нямам нито съпруг, нито собствени пари — обясни Луиза. — А трябва да живея, Кейт.

— Не можеш ли сама да печелиш прехраната си?

Луиза поклати глава.

— Дамата, която няма средства, може да се издържа само като гувернантка, а това не е животът, към който се стремя. Докато съм при брат си, към мен се отнасят като към член на семейството, макар че ме използват като икономка. Повярвай, Кейт, животът на гувернантката е много по-труден. Тя не е член на семейството, но стои по-високо от персонала. Повечето гувернантки влачат жалко съществуване.

Според мен животът на гувернантката съвсем не беше толкова лош като този, който току-що ми беше описала Луиза. Гувернантката поне получаваше пари за труда си! Докато рисувах с показалец концентрични кръгове върху снежнобялата покривка, попитах замислено:

— Какви препоръки трябват, за да станеш гувернантка?

Братовчедката Луиза не отговори, само ме изгледа пронизващо. Отговорих невинно на погледа й.

— Кейт, дори не си помисляй за тази възможност — заяви твърдо тя. — Никой не би те назначил.

Вече кипях от възмущение.

— И защо не? — попитах. — Мама ми предаваше уроци, докато навърших десет години. Татко ми купуваше всяка книга, която пожелаех, и мисля, че знам много неща. — Вдигнах вежди и я изгледах отвисоко. — Можеш да бъдеш сигурна, че имам всички необходими знания, за да преподавам на малки деца.

— Даже да беше завършила висше училище, това нямаше да ти помогне, мила моя — обясни откровено Луиза. — Няма да си намериш работа, защото нито една разумна жена не би те допуснала в близост до съпруга или синовете си.

— Глупости!

— Това е истината — отвърна Луиза и в гласа й имаше твърдо убеждение.

Реших да й се доверя.

— Луиза, работата е там, че не искам да се върна в Шарлууд. Затова трябва да намеря начин да си изкарвам прехраната сама.

— Тогава си потърси съпруг — посъветва ме с усмивка тя.

Усетих как лицето ми отново прие израза, който татко наричаше „магарешка муцуна“.

— Не ми трябва съпруг — отговорих твърдо.

Луиза се усмихна снизходително.

— О, мила моя, всяка жена има нужда от съпруг.

Тъй като не намерих подходящ отговор за обидната забележка, се опитах да мисля за покупките, които бяхме направили сутринта, за дузините модни салони и магазини за шапки по Бонд стрийт.

Изпитах потискащото чувство, че Луиза има право по отношение на шансовете ми да стана гувернантка, но бях сигурна, че има и други възможности.

— В Лондон има безброй магазини — заговорих отново. — Не бих ли могла да си намеря работа като продавачка?

Луиза изглеждаше ужасена.

— Нима мислиш, че Шарлууд ще допусне племенницата му да печели пари като продавачка в Лондон?

— Той не се интересува от мен — възразих. — Ще се радва да се отърве от мен завинаги.

— Може би, но толкова повече се интересува какво говорят за него в обществото. Представяш ли си приятелите му да узнаят, че племенницата му работи като шивачка на шапки?

Бързо намерих отговор.

— И защо трябва да узнаят? Ще си потърся работа в магазин, чиято клиентела не е от доброто общество.

Лицето на Луиза стана сериозно. И двете бяхме забравили сладоледите си, които бавно се топяха в стъклените купички.

— Нямаш право да се откажеш от закрилата, която ти предлага вуйчо ти — каза тя. — Ако го направиш, Кейт, ако се опиташ да се издържаш сама в Лондон, с теб ще бъде свършено.

— Мога и сама да се грижа за себе си — възразих.

— След по-малко от седмица ще те изнасилят — отвърна остро Луиза. — Животът в Лондон е по-различен, отколкото в провинцията, Кейт. Тук гъмжи от съмнителни хора, уж дошли да си търсят работа, които нямат никакви скрупули и не биха пожалили една самотна млада жена.

Прехапах устни.

— Ще си купя револвер. — Упорството ми нарастваше. — Татко ме научи да стрелям. — Никога не съм се обезкуражавала лесно.

Луиза изпрати умолителен поглед към небето.

— Ти си непоправима, Кейт! Та опитай се да помислиш малко! Ако някой те нападне изотзад в мрака, няма да имаш време да извадиш оръжието, камо ли да стреляш.

Не бях безпомощна млада глупачка, която не познава света. Много добре помнех колко често татко беше заставал между мен и мъжете, които ме поглъщаха с жадни и парещи погледи. Луиза беше права. За съжаление. Хапнах малко от размекнатия сладолед и отново започнах да си блъскам главата над отчаяното си положение. Изведнъж в ума ми експлодира невероятна идея и освети пътя ми като фойерверк в нощното небе.

— Ще се преоблека като момче! — извиках. — Когато се занимавах с конете, винаги носех панталон. А като си отрежа и косата… — Усмихнах се тържествуващо. — Луиза, това е блестяща идея! Никой не би изнасилил момче!

— Ти май се шегуваш — прошепна смутено Луиза.

— Разбира се, че не се шегувам, Луиза. Можеш да бъдеш сигурна, че ще получа работа във всяка конюшня, където се кандидатирам. Познавам конете, отраснала съм с тях. — Само без фалшива скромност, помислих си. Колкото повече размишлявах, толкова повече харесвах тази идея. — Припомни си Розалинда в „Както ви харесва“ — извиках въодушевено. — Тя успя да измами всички. Защо и аз да не успея?

Луиза ме гледаше със смесица от възхищение и ужас.

— Дори ако наистина разбираш от коне и умееш да ги тренираш, това няма да ти донесе изгода. — Бузите й бяха зачервени от вълнение и я правеха почти красива. — Даже да си намериш добра работа, Кейт, никой няма да те удостои с лукса да живееш сама. Няма да имаш отделна стая, ще делиш общото помещение, а може би и леглото с другите работници. Не можеш да живееш сред мъже и да криеш пола си, Кейт.

Смръщих чело. Не можех да й простя, че беше направила на пух и прах чудесните ми планове.

— Луиза, защо си такава песимистка? — попитах горчиво.

— Не съм песимистка, а реалистка — отговори сериозно тя и отново стана старата безлична Луиза. — Съветвам те да си потърсиш съпруг, Кейт. Това е единственото разумно решение.

2

Въвеждането ми в Лондонското общество, bon ton, както го наричаше пресата, не можеше да се каже, че имаше кой знае какъв успех. Заради вуйчо и Луиза бях поканена на няколко по-големи балове, но много скоро ми стана ясно, че според лондонската аристокрация аз не бях достойна да бъда допусната в салоните Алмейк, Светая светих на благородниците.

На баловете, които посещавах, картата ми за танци винаги беше запълнена. Канеха ме и на други обществени забавления: чайове, закуски, музикални соарета и така нататък, но младите мъже, които бъбреха и танцуваха с мен, предпочитаха да флиртуват, не и да правят предложения за женитба.

Откровено да си призная, бях разочарована. С цялото си сърце копнеех за собствен дом и колкото и неприятен да ми беше съветът на братовчедката Луиза, съзнавах, че тя имаше право, като ми каза да си намеря мъж, а с него и дом. Предполагам, че този силен стремеж към уседналост трябва да се припише на циганския живот, който бях водила в детството си. Очевидно хората са така устроени, че желаят онова, което нямат.

Тъй като вуйчо ми беше прекарал по-голямата част от зимата извън Шарлууд, тези седмици в Лондон бяха първата ми възможност да остана по-дълго в компанията му, но това не го направи по-симпатичен. Напротив, колкото повече време прекарвах с него, толкова по-неловко се чувствах, макар отново и отново да си втълпявах, че ставам смешна, че той е брат на майка ми, който ме е приел в дома си и е изхарчил много пари за мен, и други подобни.

Само че очите му не ми харесваха. Те създаваха впечатление на изключително ясни и преми, но когато отговарях на погледа му, не можех да проникна в тях. В измамната им яснота беше скрита тайна, която ми напомняше за някого, но в никакъв случай не и за мама. Имах чувството, че именно тази прилика беше в основата на враждебността ми, но колкото и да се опитвах, не можех да се сетя на кого го оприличавах — до онази вечер, когато втората дъщеря на семейство Котрел дебютира в обществото с голям бал.

Помня как стоях в балната зала на Котрел пред пищна украса от розови и бели цветя и чаках партньорът ми да донесе по чаша пунш. Докато обхождах с поглед танцовата площадка, забелязах вуйчо си. Улових го точно в момента, когато лицето му рязко се промени. Това беше само моментна грешка, в следващия миг очите му отново станаха кристално ясни. В онзи бегъл момент обаче разбрах на кого ми напомня — на Султан, единствения кон, когото баща ми заповяда да убият. Погледът на кафявия скопен жребец притежаваше загадъчен блясък и същият този блясък се появи сега в очите на вуйчо. Султан се бе опитал да ме убие.

— Единственият кон, който е лош и зъл до дъното на душата си — беше ми казал татко. — Бих могъл да го продам на някоя лековерна душица, защото има красива външност, но не искам да обременявам съвестта си с продажбата на този зъл дух.

Погледнах към вратата, за да видя кой беше предизвикал този моментен изблик на омраза в погледа на Шарлууд. Тогава за първи път видях Ейдриън.

Застанал в горния край на трите стълбища, които водеха към балната зала, той беше свел глава и слушаше какво му говореше домакинята. Изправена до него, мисис Котрел изглеждаше съвсем дребна, но аз вече й бях представена и знаех, че е доста по-висока от мен.

— Заповядайте чаша пунш, мис Фицджералд. — Партньорът ми най-после се върна.

— Кой е джентълменът, който разговаря с мисис Котрел? — попитах.

Мистър Пътнъм погледна през навалицата на танцовата площадка към двойката на стълбището.

— Това е Грейстоун. — Тонът му издаваше искрено възхищение. — Преди няколко месеца се отказа от офицерските си правомощия, за да се върне в Англия. Казват, че ще влезе в правителството. Ако зависи от Касълрей, ще го пратят във Форин офис.

Това име беше познато дори на мен. Майор Ейдриън Едуард Сейнт Джон Удроу, граф Грейстоун, виконт Рексхол и барон Ууд Ламбърн, беше един от великите герои в битката при Ватерлоо, която се беше състояла миналата година. Херцог Уелингтън отличи специално заслугите му, а парламентът го окичи с лавров венец. След голямото сражение майорът беше останал във Франция, за да помага на Уелингтън, който беше главнокомандващ на съюзническите армии и отговаряше за възстановяването на победената страна.

Музиката беше замлъкнала и аз можах да видя как Ейдриън си проби път през чакащите новия танц двойки. Косата му беше златисторуса и блестеше като огряна от лунната светлина, докато крачеше под високия таван с безброй кристални полилеи. Хората се отдръпваха и му правеха път, той спираше от време на време и разменяше по някоя любезна дума с познати, но явно имаше определена цел. Спря пред високо стройно момиче, което също ми беше познато: лейди Мери Уестън, дъщерята на херцог Уорхем. Двамата си поговориха и когато обявиха следващия танц, излязоха под ръка на танцовата площадка.

Вуйчо изникна внезапно зад гърба ми и ме отдели от партньора ми. Излязох да танцувам с него, като се опитвах да скрия неохотата си. Той застана в редицата до Грейстоун, а аз се озовах до лейди Мери, която с усмивка ми направи място. На един от последните балове бяхме прекарали няколко минути заедно в салона и тя се държа много мило с мен. Повечето от младите дами, с които се запознавах по баловете, изобщо не бяха любезни.

— Как сте, мис Фицджералд? — попита с мекия си звучен глас тя. — Надявам се, че се забавлявате добре?

— О, да, лейди Мери — отговорих учтиво.

След като двойките се подредиха, музикантите засвириха и танцът започна. Беше кадрил, един от новите танци, внесени от Франция. Бях научила стъпките само преди седмици и трябваше да внимавам да не сбъркам. Когато кадрилът свърши, вуйчо и аз застанахме близо до Грейстоун и лейди Мери.

— Грейстоун — заговори с най-очарователния си глас вуйчо ми, — ще позволите ли да ви представя племенницата си, мис Катлийн Фицджералд?

Косата му беше толкова руса, че някак от само себе си бях приела, че и очите му са светли, но те се оказаха впечатляващо тъмносиви. А класически съвършените му черти биха предизвикали одобрението дори на великия Микеланджело.

— Радвам се да се запозная с вас, мис Катлийн — проговори той с дълбок мелодичен глас. — Надявам се, че се забавлявате добре.

— О, да, много добре — отговорих за кой ли път тази вечер. Сега, когато стоях в непосредствена близост до него, можех да видя колко висок е в действителност.

— Мисля, че се натъкнах на нещо, което би могло да ви заинтересува, Грейстоун — заговори отново вуйчо. — Все още ли събирате вази от времето на саксонците?

— Да, продължавам да се интересувам от древно саксонските находки. — Тонът на Ейдриън беше ледено учтив. Останах с впечатлението, че враждебността, която бе пламнала за миг в погледа на вуйчо, беше напълно споделена. — Какво по-точно сте открили, Шарлууд?

— Меч от оръжейната на крал Алфред, както ми заяви притежателят му.

Направи ми впечатление, че повечето присъстващи ни зяпаха любопитно, макар да се правеха на незаинтересовани.

— Много хора твърдят, че притежават меч от оръжейната на крал Алфред — отвърна равнодушно Грейстоун.

— О, моят човек бе много убедителен. — Вуйчо приглади несъществуваща гънка на ръкава на черния си жакет. — Мечът бил притежание на семейството му от няколко столетия. — Той вдигна глава и погледна майора право в очите. — Има съответните документи.

Макар и неохотно, Грейстоун прояви интерес.

— Е, може би си струва да му хвърля един поглед.

— Утре бих могъл да ви потърся, за да уговорим кога да го огледате.

След кратка пауза Грейстоун отговори:

— Утре сутринта ще си бъда вкъщи.

Вуйчо кимна. В този миг оркестърът засвири валс.

— Ще позволите ли да ви поканя на този танц, лейди Мери? — попита изведнъж Шарлууд.

Младата дама погледна Грейстоун, сякаш го молеше за помощ, но лицето му остана безизразно. Тя се усмихна любезно на партньора си и сложи ръката си върху неговата, за да отидат на танцовата площадка. Останах сама с Грейстоун.

— Ще позволите ли да ви помоля за този танц, мис Фицджералд? — попита със съвършена учтивост той.

— Мисля, че нямам друг избор — отговорих с известна рязкост. — Ако ме оставите сама тук, хората ще започнат да говорят, че сте ужасно неучтив.

Устните му потръпнаха.

— Това е вярно — призна той. — Затова ви моля да танцувате с мен за спасението на доброто ми име.

— Само че няма да правите опити да разговаряте с мен — отговорих предупредително. — Научих се да танцувам валс само преди няколко седмици и понякога бъркам стъпките.

— Ще пазя абсолютно мълчание — обеща той. Излязохме на танцовата площадка и той сложи ръка на кръста ми.

Валсът излезе на мода в Англия след Виенския конгрес. Тогава повечето хора го заклеймиха като неморален, но едва когато танцувах с Ейдриън, разбрах, че те може би имаха известно право. Не бяхме направили и половин дузина стъпки, когато усетих, че чувствата, които предизвикваше у мен физическата му близост, бяха твърде вълнуващи, за да са почтени. След една обиколка на залата бях напълно убедена, че те са неморални.

Откакто бях в Лондон, често бях танцувала валс, но никога не бях преживявала подобно нещо. Не знаех какво да мисля. Той ме държеше на почтено разстояние от себе си и не се опитваше да притиска талията ми, както бяха правили друга господа. Въпреки това допирът на голямата му ръка и близостта на тялото му ме омагьосваха.

Преживяването беше изнервящо и се радвах, че не се налага и да си говорим. Когато валсът свърши, вуйчо дойде да ме вземе и ме отведе вкъщи.

— Тази вечер изглеждаше особено очарователна, Кейт — каза Шарлууд, докато екипажът ни носеше по тъмните лондонски улици. — На това мнение бяха и всички присъстващи млади мъже. Ти не пропусна нито един танц. Дори Грейстоун те покани. Впечатлен съм, Кейт, впечатлен съм.

Копринено мекият му тон ме накара да застана нащрек.

— Лорд Грейстоун искаше само да бъде учтив — отговорих, стараейки се гласът ми да звучи небрежно. — В крайна сметка ти не му остави друг избор, вуйчо Мартин.

— Не ми направи впечатление на човек, действащ по принуда — възрази той и гласът му беше още по-мек отпреди.

Братовчедката Луиза, която седеше на отсрещната седалка, проговори неочаквано в полумрака:

— Всички знаят, че лорд Грейстоун възнамерява да помоли за ръката на лейди Мери.

Незнайно по каква причина тази забележка развесели вуйчо и той избухна в звънък смях.

Сърцето ми заби ускорено. За първи път разбрах, че изпитвам страх.

Не бях свикнала с това чувство и ми стана зле.

Не ставай глупачка, укорих се. Дори да не можеш да понасяш Шарлууд, той не представлява заплаха за теб.

Но сърцето ми не се успокои. Стомашните мускули не се отпуснаха. Цялото ми същество се стремеше да избяга от човека, който седеше до мен в полумрака. Когато той протегна ръка и я сложи върху моята, потреперих.

— Уплаших ли те, Кейт? — попита той и обърна ръката ми така, че да е с дланта нагоре в скута ми.

Този човек ме отблъскваше. Имах чувството, че е дух от царството на злото, за което ми разказваше татко — с красива външност, но смъртоносен, ако го дариш с доверието си. Пръстите му се плъзнаха по дланта ми в почти интимна милувка.

Когато издърпах ръката си, усетих как той се усмихна в мрака. Непременно трябва да се махна от него, помислих си. На всяка цена.

Мистър Пътнъм, един от младите мъже, с които танцувах по баловете, дойде в дома на вуйчо ми на Баркли скуеър още на следващия ден следобед, за да ме изведе на разходка в Хайд парк. Пет беше магическият час, когато лондонското общество излизаше в парка. Дамите и господата се разхождаха по алеите пеша или в каретите си. Всеки, който значеше нещо в обществото, излизаше по това време, за да го видят и той да види най-важните личности.

След като мистър Пътнъм ми помогна да се кача на високата седалка на файтона, хвърлих любопитен поглед към двойката запрегнати коне. Силни сиви жребци, добре поддържани, с отлични пропорции: това беше достатъчно да увеличи интереса ми към младия мъж, с когото излизах. Вярно е, че приличаше на зайче, но човек, който притежаваше коне като тези, със сигурност не беше повърхностен глупак.

— Конете ви са чудесни, мистър Пътнъм — казах аз веднага щом потеглихме.

Младежът се усмихна поласкан.

— Имам ги едва от един месец — довери ми той. — Купих ги от Ладринпън, който беше принуден да продаде конюшнята си, след като изгуби много пари на хазарт.

Докато пътувахме към парка, говорихме само за коне. В късния следобед улиците на Лондон бяха препълнени с коне и превозни средства от всякакъв вид, но мистър Пътнъм управляваше файтона си със завидна сръчност и мнението ми за него се подобри значително. Щом влязохме в парка, се наредихме в процесията от елегантни карети.

Парадът от изискани превозни средства, който се движеше бавно и тържествено покрай езерото, наистина беше силно впечатляващ. Видях пищно украсени карети в стар стил с модно облечени дами, придружени от лакеи в официални ливреи. Имаше много файтони, ниски или високи, карани от джентълмени като мистър Пътнъм; видях най-различни кабриолети и двуколки, чистокръвни жребци, яздени от дами в елегантни амазонки и господа с високи ботуши, кожени бричове и жакети от благороден кашмир.

Хайд парк в пет следобед по време на сезона — гледката беше мечта за всеки любител на коне и ние с мистър Пътнъм обсъждахме надълго и нашироко качествата на всяко благородно животно, което минаваше покрай нас. Бях погълната от разговора и се забавлявах чудесно, когато идващият насреща ни файтон внезапно забави ход.

— Пътнъм! — извика глас, свикнал да дава заповеди. — Спрете за момент, ако обичате.

Мистър Пътнъм дръпна юздите, файтонът зад нас трябваше да направи бърз завой, за да избегне сблъсъка.

— Лорд Стейд — пошепна смаяно придружителят ми, а аз присвих очи и погледнах втренчено човека, заради когото баща ми беше предприел онова злокобно последно пътуване до Нюмаркет.

Маркиз Стейд, широкоплещест мъж с глава на бик, ме измери неприкрито с поглед, докато разговаряше с мистър Пътнъм за предстоящите надбягвания в Нюмаркет. Придружителят ми видимо се колебаеше между гордостта, че маркизът е проявил внимание към него, и смущението, че влиятелният господин ме разглежда така дръзко.

— А коя е младата личност? — попита най-сетне маркизът и ме посочи с пръст. Мистър Пътнъм се обърка още повече.

— Тази дама е мис Фицджералд, милорд — отговори с леко натъртване той. — Племенницата на лорд Шарлууд.

Стейд се направи на учуден.

— Значи вие сте момичето на Даниел Фицджералд?

— Да, аз съм — отговорих съвсем спокойно, без да отмествам поглед.

— Вярно, като ви гледам, откривам приликата. — През последните пет минути той беше имал възможност да ме огледа от глава до пети. Стейд се обърна отново към придружителя ми и обясни пренебрежително: — Бащата на тази млада госпожица, Пътнъм, не беше нищо повече от ирландски търговец на коне. Не се изкушавайте да мислите, че тя би имала и най-малък шанс на пазара за женитби.

Мистър Пътнъм, който не знаеше къде да се дене от смущение, само примигваше като сплашено зайче. Когато отново усетих погледа на Стейд върху себе си, се обърнах спокойно към объркания си придружител:

— Що се отнася до мен, мистър Пътнъм, можем да продължим пътя си.

Младият мъж стегна юздите и сивите коне потеглиха рязко. Стейд ни изпрати с корав неприятен смях и аз стиснах ръце в юмруци.

— Толкова съжалявам, мис Фицджералд — прошепна задавено мистър Пътнъм. — Не мислех, че Стейд знае името ми…

Интересно разкритие. Значи маркизът беше спрял заради мен.

— От известно време насам конюшнята му се развива много добре — заговори след известно време мистър Пътнъм, опитвайки се да се успокои. — Преди две години спечели Гвинеите, а тригодишният жребец, който е пуснал през този сезон, изглежда сигурен победител. Жребецът му за разплод се оказа учудващ успех.

— Говорите за Алказар? — попитах любопитно.

— Да, за него. — Слънцето позлати месинговите копчета на жакета му и блясъкът им ме заслепи. След като примигнах няколко пъти, чух отново гласа на мистър Пътнъм: — Докато се състезаваше, този кон беше на средно равнище, но се оказа скъпоценна находка като жребец за разплод.

— Доста необикновено, не мислите ли? Много добре си спомням колко се изненада татко, когато узна, че именно Алказар е баща на коня, с който Стейд спечели Гвинеите.

— Всички се изненадаха — потвърди мистър Пътнъм. — Но Алказар не е чудо за един ден. Конете, които Стейд изпрати миналата година на надбягванията, бяха много добри, а и тази година, изглежда, ще бъде същото.

— И вие ли изпращате коне на надбягванията, мистър Пътнъм? — осведомих се аз и до края на разходката ни трябваше да слушам подробно описание на плановете му да построи собствена конюшня.

На следващия ден вуйчо ми съобщи, че се е уговорил с Грейстоун да разгледат меча от оръжейната на крал Алфред, който се намирал в едно селце край Уинчестър. Приех обяснението му, без да се замислям, до момента, в който вуйчо ми заяви, че имало и друг човек, който се интересувал от скъпоценния меч, затова той трябвало да замине по-рано и да попречи на притежателя да го продаде, преди да е изслушал предложението на лорд Грейстоун.

— Кейт, ти трябва да придружиш Грейстоун — заключи той. — Ще ти оставя подробно описание на пътя. Ще се срещнем при ескуайър Рестън. Ако чакам до утре сутринта, мечът със сигурност ще бъде продаден.

Тъй като не ми беше ясно защо вуйчо е толкова настойчив, се възпротивих.

— Няколко часа закъснение не са фатални, вуйчо Мартин.

— Кейт, току-що ти обясних, че наистина могат да бъдат фатални. Ескуайърът прояви почтеност, като ми изпрати вест, че има и втори купувач. — Погледът, с който ме удостои, беше обезоръжаващо искрен. — Имам специална причина да посреднича при тази покупка. Искам Грейстоун да ми бъде задължен. Искам той непременно да купи този меч.

Хранех дълбоко недоверие към този поглед.

— Защо просто не му дадеш описанието на пътя и не го оставиш да замине сам? — попитах сърдито.

— Защото желая и ти да дойдеш. — Мекият му глас изведнъж зазвуча заплашително. — Един добър приятел притежава имение край Уинчестър. Искам да се запознаеш със сина му. Вземи си достатъчно дрехи, тъй като възнамерявам да останем там няколко дни, след като приключим сделката с меча.

Планът му не ми хареса, но нямах намерение да се карам. Не одобрявах нерешителността си, но не можех да променя поведението си. У този човек имаше нещо, което ме правеше нервна.

Граф Грейстоун пристигна точно в единадесет на следващата сутрин, за да вземе вуйчо ми от къщи. Носеше богато надиплена пътна пелерина, която го правеше огромен, и не беше особено зарадван, като чу за промяната в плана.

— Аз съм с файтона си — обясни сухо той. — В него има място само за две лица. Мис Кранбърн не може да ви придружи.

— Вуйчо Мартин ме очаква при ескуайър Рестън — опитах се да го успокоя аз. Погледът, който се плъзгаше по лицето ми, издаваше скептичност. — И аз намерих, че планът е прибързан, милорд — признах аз, — но вуйчо беше много загрижен, че другият заинтересован ще ви изпревари.

Мълчание.

— Обещавам, че няма да ви бъда в тежест — изтърсих аз и веднага прехапах устни. Думите ми бяха прозвучали умолително и жалко.

Мъжът ме погледна с корави сиви очи, после вдигна рамене, за да изрази съгласие.

— Е, добре — промърмори той. Пауза. — А ясно ли ви е, че ни предстои петчасово пътуване, мис Фицджералд?

— Милорд, аз не съм крехко оранжерийно растенийце — отговорих с достойнство. — Уверена съм, че съм напълно в състояние да преживея петчасово пътуване при хубаво време.

За първи път на лицето му се появи нещо като усмивка.

— Много добре. — Той хвърли многозначителен поглед към улицата. — Бих желал да не карам конете си да чакат.

— Само за момент, отивам да си взема палтото и шапката — обещах аз и се втурнах към стаята си.

Макар че не бях особено плаха в обществото, в присъствието на Грейстоун изпитвах необяснимо смущение и докато напускахме Лондон в западна посока, не казах нито дума. Бях впечатлена не толкова от външността му — все пак татко беше изключително красив мъж, — а от славата му на герой при Ватерлоо. По време на битката загубил три коня, а накрая, макар и ранен, ръководил победоносна кавалерийска атака, която месеци наред беше в устата на всички с безумната му смелост.

Ала в това прекрасно майско утро ми беше много трудно да мисля за войната и когато излязохме от тесните и препълнени с коли градски улици, необичайният пристъп на мълчание отмина. Отдавна съм установила, че е най-лесно да влезеш в разговор с непознати, като ги разпиташ за склонностите и предпочитанията им, затова попитах лорд Грейстоун откога датира интересът му към крал Алфред.

Отговорът му дойде с готовност.

— Най-голямото ми провинциално имение се намира в близост до низината Беркшайър, изконната земя на Алфред. Заинтересувах се от него още като момче. Мама събуди в мен колекционерската страст. Тя беше влюбена в саксонското ни наследство.

Самата аз знаех твърде малко за крал Алфред, затова му зададох безброй въпроси, на които той отговори с удоволствие. Беше просто великолепно да се носим по равния път под утринното слънце и аз пренебрегнах правилата на приличието, като свалих шапката си, за да изложа лицето си на галещите слънчеви лъчи. Пътят към Уинчестър беше заобиколен от просторни житни поля и аз веднага забелязах зелените класове, които се полюляваха от лекия бриз. Тревните площи покрай пътя бяха осеяни с дядов зъб, великденче и иглика. Бях много щастлива, че Грейстоун се беше съгласил да ме вземе със себе си.

След като приключихме с темата за крал Алфред, започнах да го разпитвам как Франция се възстановява след опустошенията на войната.

Докато той говореше, аз вдишвах дълбоко свежия пролетен въздух и наблюдавах как слънцето падаше върху косата му. Напълно бях забравила за вуйчо си.

— Сега е ваш ред, мис Фицджералд — каза по едно време той. — Искам да ми разкажете всичко за себе си. От различни страни чух, че баща ви нямал равен на себе си като познавач на конете. Вярно ли е това?

Бях въодушевена от възможността да поговоря за баща си. Грейстоун беше толкова внимателен слушател, че не спрях да говоря дори когато спряхме в пощенската станция, за да дадем почивка на конете. Продължих да говоря и когато той нае отделно помещение за двама ни, където да се нахраним. Докато си хапвах студено месо и сирене, се улових, че му описвам обстоятелствата около смъртта на татко.

— Твърде странни са думите му „не помислих, че той ще заподозре какво знам“. Не намирате ли и вие, милорд? Често мисля за това, но не мога да разбера какво се е опитвал да ми каже. Кого ли е имал предвид?

— Може би това са били последните несвързани приказки на един умиращ — обясни с изненадващо тих глас той. — Често съм наблюдавал това при умиращите войници, мис Фицджералд.

Според мен истината беше друга, но предпочетох да не дискутирам този въпрос. И без това не знаех как се беше стигнало дотам, че разговарях с един напълно непознат мъж за последните мигове на баща си. Никога преди това не ги бях споменавала.

След като се нахранихме, продължихме пътя си на юг в посока Хемпшир. Около час, преди да стигнем до целта, докато се носехме с умерена скорост по пустия междуселски път, файтонът изведнъж се разлюля застрашително и се преобърна. Обърна се точно на моята страна, но за щастие аз бях изхвърлена навън.

При внезапното си падане в канавката подплаших една лисица, която се беше свила на кълбо и мирно дремеше под слънцето. Лисицата скочи и побягна, а аз лежах почти минута напълно неподвижна, преди да мога да си поема дъх. После бавно се изправих. Тъй като многобройните ми падания от гърба на коня ме бяха научили как да се приземявам безболезнено, бях здрава и читава, само с няколко леки натъртвания. Докато изтърсвах прахта от новото си палто, чух Грейстоун да вика името ми.

— Нищо ми няма! — извиках в отговор. Захвърлих по-далече безнадеждно смачканата сламена шапка, вдигнах полите си и се изкатерих по стръмния склон към пътя. Когато бях на половината път догоре, Грейстоун се появи над мен и се наведе да ми помогне. Протегнах ръка и той ме изтегли без усилия на пътя.

— Сигурна ли сте, че не ви се е случило нищо лошо, мис Фицджералд? — попита възбудено той, докато оглеждаше замърсените ми и съдрани на няколко места дрехи.

— Нищо ми няма — повторих спокойно и пригладих назад къдриците, които се бяха отделили от прическата ми. — Какво се случи?

— Колелото се е разхлабило — обясни сърдито той. — Ако наистина сте добре, ще се опитам да оправя впряга. Конете толкова се стреснаха, че всичко е в пълна бъркотия.

Той бе успял да спаси червено-кафявите си коне от падане, но благородните животни бяха много уплашени, пръхтяха и тропаха с копита. Помогнах му да ги успокои. Сложихме им кожените юзди, които той носеше със себе си, и аз предложих да ги държа, докато той се опитва да поправи колелото.

Грейстоун ме погледна загрижено.

— Можете ли да се справите с два силни коня?

— Разбира се. — Без повече коментари поведох конете към ивицата трева в края на пътя. Едва забелязали свежите стръкчета, те наведоха глави и започнаха да пасат.

От лявата страна на пътя се простираше поле с пшеница, отдясно се виждаше безкрайно пасище, в далечината дремеше стадо говеда. В тревата хвърчаха пеперуди, в детелината бръмчаха пчели. Никъде жива душа.

След десетина минути зад мен изникна Грейстоун с помрачняло лице. Беше свалил жакета си, ръкавите му бяха навити до лактите. На дясната му ръка се виждаше белег. Раменете му бяха невероятно широки. Челото му беше покрито с капчици пот, очите гледаха мрачно.

— Оста е счупена.

— Велики боже! — Огледах мирната селска сцена, която ни заобикаляше. В близкия храст се стрелна бяла заешка опашчица и изчезна. Пътят беше абсолютно пуст. — Не можете ли да отстраните повредата?

— Изключено. Трябва ни нова ос.

Лицето му ставаше все по-мрачно.

— Е — проговорих колкото се може по-безгрижно, — тогава ще отидем в най-близкото село и ще доведем ковача да смени оста.

— Според моята карта следващото село е на осем мили по пътя.

Погледнах конете, които пасяха с такова усърдие, сякаш не ги бяха хранили поне една седмица. Прогоних пчелата, която бръмчеше край ухото ми.

— Не бихме ли могли да възседнем конете и да яздим до съседното село, милорд?

— Доколкото знам, никога не са били яздени. А и като се има предвид фактът, че нямаме нито сбруя, нито седла, намирам, че подобен опит не би бил особено уместен.

Прехапах долната си устна.

— Имате право.

Той обходи с поглед живописната местност.

— Не мога да ви оставя сама тук, мис Фицджералд.

— Краката ми са напълно в ред, милорд — отговорих с известна острота. Мрачното му изражение започваше да ме изнервя. — Всеки от нас ще води по един кон.

Той приглади с пръсти разбърканата си коса и хвърли комичен поглед към небето. Подадох му безмълвно едното въже, той го улови и се запъти в мълчание към пътя.

Минаха почти два часа, преди да видим първите признаци на наближаващо село. Отдясно се появи схлупена църква без кула, срещу нея беше малкото гробище с висока ограда. В непосредствена близост до църквата, зад овощна градина и гъсталак от разноцветни храсти, към небето се издигаха два комина.

— Църква и свещенически дом — промърмори Грейстоун. — Селото ей сега ще се покаже.

Надявах се да е прав. Обувките ми, ушити по най-новата мода и несъобразени с изискванията за удобство, ми убиваха мъчително и ако можех, веднага щях да ги захвърля. Само като си помислех, че бях изминала с тях осем мили, ме хващаше яд.

След няколко минути се появи селцето Лъстър. Скоро узнахме, че има една-единствена гостилница, „Лъстър Армс“, която се състои от кръчма и една спалня за гости на втория етаж. Когато пристигнахме, куцукайки, съдържателката стоеше пред къщата, потънала в съзерцание на единствения си розов храст. Тя повика набързо мъжа си, който ни обясни, че единственият ковач в селото не е на разположение, тъй като подковава конете на селянина Блекуел, който живее на няколко мили по-надолу.

— Първо трябва да подслоним конете — обърнах се към Грейстоун.

Той ме удостои с кратък одобрителен поглед, единственият след случката с файтона.

Гостилничарят веднага ни предложи конете да прекарат нощта в неговия обор. След това заяви тържествено, че имаме късмет, тъй като единствената му стая за гости е свободна.

— Ще прекарате нощта тук, уважаеми. Съпругата ми ще застеле леглото с чисти чаршафи и ще ви приготви чудесна вечеря. Утре рано сутринта ковачът ще поправи оста.

Едва сега осъзнах в какво положение се намирахме. Погледът ми отлетя към Грейстоун. Той наблюдаваше гостилничаря с дяволска усмивка.

— Аз съм мистър Грей — заяви невинно той, — а това е сестра ми. Оценяваме високо помощта ви, драги господине, но няма ли възможност оста да бъде поправена още днес?

— Ковачът ще остане цяла нощ при Блекуел.

Невъзможно, но истина. Усмивката на Грейстоун се задълбочи.

— Готов съм да му заплатя щедро, ако ме обслужи още днес.

Съдържателят изглеждаше впечатлен, но не беше в състояние да ни помогне.

— Междувременно ковачът сигурно се е натряскал до козирката и не е в състояние да държи чука — обясни откровено той. — Блекуел има великолепен ейл.

— Разбирам. — Конят, който Грейстоун водеше за юздата, се възползва от разсеяността му и мушна муцуна в джоба му, за да намери нещо вкусно за хапване. Лордът го бутна настрана. — Тогава възможно ли е аз да остана при вас, а сестра ми да нощува в дома на свещеника и съпругата му?

— Свещеникът е вдовец — гласеше отговорът. — Не би било прилично една млада дама да нощува в къщата му.

Сивите очи ме погледнаха разкаяно.

— Вероятно ти стана ясно, че нямаме друг избор, Кейт.

— Няма ли и друг сръчен човек в селото, който би могъл да поправи една счупена ос? — попитах почти сърдито аз.

— Не — отговори бодро гостилничарят. — Нито един.

— Проклятие — изругах тихичко.

Грейстоун пое въжето от ръцете ми.

— Качи се горе със съдържателката, Кейт — подкани ме той. — Сигурно усещаш последствията от падането, а и трябва да се измиеш и да почистиш дрехите си. Аз ще се погрижа за конете.

— О, Джем с удоволствие ще се заеме с тях, милорд — обади се угодливо гостилничарят.

Огледахме се за Джем. След минута се появи мършав млад мъж, който по указание на господаря си поведе конете към обора.

— Ако кръчмата ви е отворена, гостилничарю, бих изпил чаша бира — каза Грейстоун.

И аз умирах от жажда, но си замълчах.

Мъжете изчезнаха в кръчмата, докато аз последвах съдържателката по извитата дървена стълба към втория етаж. Влязохме в малка спалня с нисък таван. Наскоро боядисваните стени бяха грапави. Леглото беше само едно.

— По дяволите — процедих през стиснати зъби аз.

— Ще ви донеса топла вода, мис — предложи с усмивка гостилничарката. — Знам, че искате да се измиете.

Когато хвърлих поглед в малкото огледало, окачено над чистия, макар и нащърбен, леген за миене, разбрах защо всички настояваха да се измия. Лицето ми беше неописуемо мръсно. По време на дългото ходене дясното ми рамо беше изтръпнало и когато го прегледах, установих, че се е появило грозно синьо петно.

Измих се колкото се може по-добре, изчетках дрехите си и слязох в кръчмата.

Вечерята не беше толкова неприятна, колкото се опасявах. Явно Грейстоун се беше примирил с неизбежното и когато седнах до него на малката дървена маса в ъгъла, бях посрещната с оцветена от съжаление усмивка.

— Боя се, че не е онова, на което сте свикнали, Кейт.

В действителност аз бях нощувала в безброй подобни кръчми, но не посмях да му го кажа. Посегнах към салфетката си и с учудване установих, че пръстите ми треперят от нерви. Сега бях сама с него, а скоро щяхме да се качим в спалнята…

— Вие ли ще нощувате в дома на свещеника, милорд? — попитах направо.

— Трябва да ме наричате Ейдриън — настави той с усмивка, сякаш си имаше работа с уплашено дете. — Нали сме брат и сестра.

Кимнах, обезоръжена от усмивката му, но не съвсем успокоена.

Той вдигна вежди.

— Кейт, не мога да ви оставя сама в тази кръчма. Съдържателят изглежда почтен човек, но въпреки това…

Прехапах устни.

— Трябва да знаете, че аз наистина имам сестра — обясни той и в очите му блеснаха весели искри. — Обещавам да се държа прилично.

Когато искаше, този човек можеше да бъде дяволски очарователен. Усетих, че реагирам с плаха усмивка.

В действителност онази вечер аз изиграх ролята си съвършено. Но го правех, защото не знаех, че трябва да играя роля. За съжаление това не спести нито на мен, нито на Ейдриън последствията от безсъвестния план на вуйчо ми.

3

— Вие ще спите на пода — обявих, когато най-после се качихме в малката спалня. — Нали сте войник. Сигурно сте свикнали да спите на земята.

Ейдриън вдигна вежди и ме огледа развеселено.

— Кейт, аз бях офицер, а офицерите не спят на земята.

Изражението ми явно е издало, че не му вярвам, защото избухна в смях.

— Мога ли да ви помоля поне за една възглавница? Дано да е чиста.

Проверих внимателно възглавницата, като накрая я поднесох към носа си, за да я помириша. След като бях спала в безброй наети квартири, опитът ме беше научил, че миризмата е също толкова важна като вида.

— Чиста е — обявих с известна изненада. — Ще получите и едно одеяло — добавих великодушно. Взех одеялото от леглото и го разстлах грижливо на пода. Когато се обърнах, забелязах, че той ме е последвал. Изведнъж осъзнах колко дребна изглеждах в сравнение с този величествен мъж, тъй като трябваше да отметна глава назад, за да го погледна. Очите, които гледаха в моите, бяха тъмни и неразгадаеми.

— Лека нощ, Кейт — проговори тихо той.

— Лека нощ… Ейдриън.

Събух проклетите обувки и ги оставих до леглото. Легнах си, без да се събличам, и се завих с едно одеяло. Възцари се мълчание. Бяхме оставили прозореца отворен, един лунен лъч падаше косо в стаята и излинялото одеяло на леглото светеше с неземен блясък. Лежах неподвижна и се вслушвах напрегнато в равномерното дишане на мъжа на пода. Мислех си, че никога няма да заспя.

Стресна ме тропот на ботуши по дървената стълба. Изправих се в леглото и се огледах объркано. След миг пред мен застана широкият мъжки гръб, облечен в бял лен. Ейдриън стоеше между мен и вратата.

Някой натисна с все сила дървената врата и се опита да влезе в стаята. При третия опит ключалката поддаде, вратата се отвори с трясък и на прага застана вуйчо ми Шарлууд. Обляно от лунната светлина, лицето му изглеждаше почти бяло.

— Грейстоун — проговори церемониално той, но в гласа му имаше недвусмислено задоволство, — какво правите в една стая с племенницата ми?

Зад рамото на вуйчо се появи ужасено мъжко лице.

— По дяволите — проговори голямата уста. — Май дойдохме тъкмо навреме, Шарлууд!

Ейдриън се отдалечи бавно от мен и застана до прозореца. Останах сама срещу двамата мъже на вратата и това беше горчива загуба. Все още не осъзнавах какво беше станало.

— Заповядайте, влезте, джентълмени — проговори Ейдриън и в спокойния му тон звънтеше леден гняв. Той веднага беше разбрал какво му се готви.

— Надявам се, Грейстоун, че ще постъпите като човек на честта — заговори отново вуйчо ми. — В противен случай ще се видя принуден да изложа доброто ви име пред цял Лондон. — Едва сега проумях какво означаваше внезапната му поява. Поех шумно въздух и макар че всички ме чуха, никой не ме погледна.

Ейдриън мълчеше. Местех поглед от него към вуйчо Мартин и обратно. Шарлууд се усмихваше, но изразът в очите му беше повече от заплашителен. Стомахът ми се преобърна.

— Как успяхте да счупите оста? — попита накрая Ейдриън и в гласа му нямаше нищо повече от равнодушен интерес.

— Да счупят оста? — повторих неразбиращо. — Велики боже, наистина ли мислите, че не е било случайност? — Гласът ми замря. Никой не ми обръщаше внимание.

— Ще се ожените за Кейт, Грейстоун — заяви тържествено вуйчо ми. — Имам очевидец, който ще свидетелства под клетва, че ви е заварил заедно в спалнята на една селска гостилница. Как ли ще изглежда великият герой от войната, ако тази случка се разкрие, питам се…

Това звучеше… като жажда за отмъщение.

Ейдриън се облегна на стената до прозореца и ме огледа, като че бях единствен екземпляр от екзотичен вид насекоми.

— Много добре играхте — отбеляза той. — Когато оста се счупи, заподозрях, че съм станал жертва на измама, но вие играхте толкова естествено, че накрая повярвах в злополуката.

Погледнах обвинително Шарлууд.

— Злополука ли беше, вуйчо Мартин?

— Бедното ми невинно момиченце. Значи той те е убедил, че оста се е счупила? Това е било само претекст, Кейт, за да те примами в тази стая. — Очите на вуйчо блестяха от задоволство. Разбрах, че ме лъже.

— Нищо не се е случило — казах аз и погледнах към неговия придружител и свидетел, който също беше влязъл в стаята. Присъствието на двамата натрапници сякаш беше изсмукало всичкия въздух в помещението и не можех да дишам. — И двамата сме напълно облечени.

— Това няма значение — възрази непознатият мъж. — Момиче, вие сте компрометирана.

— Уейн е напълно прав, скъпа моя — кимна вуйчо ми. — Ти наистина си напълно компрометирана. — Думите му бяха отправени към мен, но погледът му беше втренчен в лицето на Ейдриън.

— Никой няма да узнае! — извиках отчаяно аз.

— Напротив, всички ще узнаят, защото аз лично ще се погрижа за това. — Погледът на вуйчо обходи жалката стаичка, спря за малко върху използваното легло и се върна на Ейдриън. — Грейстоун, носят се слухове, че искате да опитате в голямата политика. Ако наистина е така, днес не постъпихте особено интелигентно. В действителност, драги — заключи с недвусмислена злоба той, — попаднахте в много неизгодно положение. Ако се ожените за Катлийн, ще имате жена, която е дъщеря на един пропаднал ирландски авантюрист. Ако не се ожените, аз ще разкажа на цял Лондон как съм ви заварил с племенницата ми в една жалка селска гостилница. А това ще сложи край на надеждите ви за политическа кариера, прав ли съм? — Усмивката му тръпнеше от злобно задоволство.

Лицето на Ейдриън беше като издялано от мрамор.

— Ами ако аз откажа да се омъжа за него? — намесих се аз с обичайното си упорство.

Морскозелените очи на вуйчо ме пронизаха с хладна неумолимост.

— Ти ще правиш, каквото ти казвам, Кейт — проговори съвсем тихо той.

Изведнъж ми стана студено. Нито един човек — нито в предишния, нито в настоящия ми живот — не ми беше вдъхвал такъв страх като вуйчо ми. Дори много по-късно, когато той насочи оръжие към гърдите ми, не изпитах такъв безумен страх, както през нощта в гостилницата. Днес ми е ясно, че заплахата, която се излъчваше от Шарлууд, е била сексуална, но тогава осъзнавах само, че умирам от страх. Не казах нищо повече.

Трябва да избягам, повтарях си безмълвно. Не мога да остана под властта на този човек.

— Разбира се, че ще се оженя за Кейт — прозвуча твърдият глас на Ейдриън.

Когато Шарлууд избухна в смях, ме побиха ледени тръпки. В този момент разбрах, че ще избера пътя на най-малката съпротива.

Мъжете слязоха в кръчмата и ме оставиха сама. Свих се на кълбо в леглото, метнах отгоре си одеялото и се опитах да не мисля за страшното, което ми предстоеше.

Когато гостилничарката ми донесе чай и топли бисквити за закуска, изпих жадно две чаши чай, но не се докоснах до храната. Отново се пъхнах в леглото и останах там, докато към обед вуйчо дойде да ме вземе. Обясни ми, че е взел разрешително за брак и с Ейдриън можем да се венчаем веднага. Свалих измачканата рокля, с която бях прекарала нощта, и извадих от куфара онази, която беше предвидена за посещението при измисления приятел в Уинчестър. Докато слизах по стълбата, не виждах и не чувах нищо наоколо си.

Венчавката стана в кръчмата, от която предвидливият гостилничар беше отстранил всички местни гости. Миришеше на бира и помия, както и на тор, който един селянин бе внесъл с ботушите си.

Отвратително място за женитбата на граф Грейстоун, нали? Не бях в състояние да го погледна, толкова много се срамувах. Казах своето „да“ шепнешком и със сведена глава.

Когато най-сетне излязохме от гостилницата и забелязах, че грее ярко слънце, бях безкрайно учудена. Вуйчо ми омайваше свещеника със светските си маниери, докато приятелят му Уейн непрестанно се прозяваше и бързаше да се сбогува. Само лицето на Ейдриън остана напълно безизразно.

Междувременно файтонът беше поправен и чакаше пред гостилницата. Кафявите коне бяха впрегнати и нетърпеливо потрепваха с копита. Докато стоях на мръсните плочки, се чувствах като пакет, захвърлен от собственика му.

— Качвай се, Кейт — нареди кратко Ейдриън. Погледнах го нерешително. Сивите очи бяха тъмни и студени като северното море. — Ще те откарам в имението си Ламбърн — обясни той и от думите му ми стана още по-студено.

Направих няколко крачки към файтона, но когато ръката на вуйчо докосна рамото ми, спрях като закована.

— Позволете да ви помогна, лейди Грейстоун — проговори злобно той и посегна да ме хване през кръста.

— Не я докосвайте, Шарлууд. — Две силни ръце обхванаха талията ми и ме настаниха без усилие на седалката на файтона, като че бях лека като перце. Веднага след това Ейдриън седна до мен и подкара отпочиналите коне в бърз галоп към изхода на двора. Само след минута село Лъстър остана зад нас, забулено в облак прах. Очевидно лордът нямаше търпение да напусне това място.

Пътуването беше потискащо. Единствената дума, която произнесох, беше: „Съжалявам“. От погледа, който той ми хвърли, бликаше презрение. Не му се сърдех.

Спряхме два пъти, за да отпочинат конете, а и ние да се подкрепим, но аз не можах да преглътна нито хапка. Ако бях някоя ревла, щях да си изплача очите, докато стигнем Ламбърн. Но както вече споменах, аз не съм от този тип жени. Очите ми бяха сухи, брадичката упорито вирната. Файтонът мина бързо по дългата входна алея към Ламбърн Мейнър, обградена от стари букови дървета. Това беше само едно от многото провинциални имения на граф Грейстоун.

При пристигането ни не забелязах почти нищо, но по-късно опознах добре Ламбърн и се научих да го обичам. Затова бих желала да го опиша още сега.

Къщата беше много стара и не прекалено голяма като повечето господарски домове. Но беше разположена сред низината Беркшайър, меко нагъната, постоянно разхлаждана от лек ветрец, и това я правеше прекрасна. Тъй като поляните на низината стигаха практически до вратата, имението изглеждаше като част от местността. И вътрешността на къщата показваше видими следи от древност.

Помещенията изглеждаха така, като че през последните сто години не са виждали прясна боя. За мен обаче избледнелите цветове бяха приказни и успокояващи — пастелни нюанси на слонова кост, червено, розово и синьо, всички забулени в златна мъгла.

Повечето имения на Грейстоун бяха дадени под аренда на селяни, които отглеждаха коне, говеда и овце и садяха овес, пшеница и ечемик. Имаше достатъчно пасища за добитъка, почвата беше плодородна, климатът благоприятен. Господарският дом се поддържаше от постоянно назначен домашен персонал, в оборите работеха двама коняри. Разбрах, че оборът не беше особено голям, но всички коне бяха от най-добрите породи.

Разбира се, всичко това научих доста по-късно. В онзи първи ден ми направи впечатление само варовиковата облицовка на къщата, оцветена в прекрасно сребърносиво. Когато Грейстоун ме представи като своя съпруга, дотичалите слуги едва можаха да скрият смайването си.

Мисис Ноак, икономката, ме отведе веднага в стаята ми. По-късно научих, че за мащабите на граф Грейстоун отредената ми стая беше малка и недостатъчно представителна, но според мен беше голяма и красива.

— Тъй като не водите със себе си камериерка, ще изпратя Нанси да ви помага в обличането, милейди — каза тя.

— Аз нямам камериерка, мисис Ноак — отговорих откровено. — Свикнала съм да се оправям сама. Моля ви, не безпокойте Нанси заради мен.

Тя ме погледна изумено.

— За безпокойство и дума не може да става.

Нанси все пак се появи, но аз побързах да я отпратя и когато останах сама, разгледах на спокойствие новото си убежище. Възхитих се на удобните тапицирани мебели, покрити с кожа, и на избледнелия килим. Всъщност първата ми работа беше да потърся свързваща врата към съседната спалня, защото знаех, че това е обичайно в аристократичните семейства. Моята стая обаче нямаше такава врата. Веднага ми олекна на сърцето, като разбрах, че Ейдриън не ме е настанил в голямата господарска спалня.

Отидох до големия еркерен прозорец и се загледах към просторната низина. В нишата на стената под прозореца беше поставена пейка, на която седнах и вдигнах колене към гърдите, за да се насладя на прекрасната гледка. Всичко изглеждаше толкова мирно и спокойно — меки хълмове, безкрайни зелени ливади. От сърцето ми се смъкна тежък товар.

Съзнавах, че съм сторила нещо ужасно и се измъчвах от чувство за вина и срам. Неудържимият страх, от който направо ми се гадеше, предизвикан от присъствието на вуйчо ми и от онова, което ми беше причинил, постепенно изчезна. Скоро установих, че чувството за вина и срамът се понасяха много по-лесно от страха. Изпълнена с разкаяние, се съблякох и се измих основно с топлата вода, която беше донесла камериерката.

Грейстоун ме покани в красивата трапезария с резбовани мебели и стар персийски килим и докато слугите безшумно поднасяха яденето, двамата поведохме учтив разговор. През цялото време лицето му беше мрачно и хладно, тонът церемониално учтив, но аз, глупачката, започнах да вярвам, че онова, което му бях сторила, не е чак толкова лошо. Магията на Ламбърн успя да ме заблуди.

Когато се навечеряхме, беше почти десет и Грейстоун каза:

— Качи се в стаята си. Ще изпия още една чаша порто и ще дойда.

Имах чувството, че съм получила удар в корема. Усетих как очите ми се разшириха. Погледът ми го накара да вдигне въпросително вежди.

— Д-да, милорд — измънках и побързах да се оттегля.

Мисис Ноак отново ми предложи услугите на Нанси, но аз отказах. Изчаках я да излезе, измъкнах се на пръсти от стаята си и отидох да разгледам останалите спални помещения, разположени на етажа.

Онова, което видях, не ме успокои. Не ми бяха дали голямата господарска спалня просто защото такава не съществуваше. Стаята, в която щях да живея, беше най-голямата на етажа и куражът ми се стопи, когато ми стана ясно, че в това помещение обикновено спеше господарят.

Четките на Грейстоун бяха поставени върху малкия скрин в помещението до моето, но аз не се поддадох на илюзията, че той възнамерява да прекара нощта на удобния кожен диван в тази стая. Вероятно беше решил да спи при мен.

Все пак той ти е съпруг, повтарях си, докато стоях в средата на красивата си стая и се взирах в широкото удобно легло. Какво си очаквала, да не те докосва ли?

В действителност аз не бях помислила за онова, което ме очакваше. Когато човек бяга от нещо, често не си прави труда да размисли накъде тича. Все още заета с тези неприятни размишления, чух как вратата зад мен се отваря. Обърнах се стреснато и видях Ейдриън.

Учтивата маска, която си беше наложил заради слугите, беше изчезнала. Този човек кипи от гняв, казах си и стомахът ми се преобърна. С гордо изправен гръб и вирната брадичка се подготвих за онова, което неизбежно щеше да дойде.

Той прекоси помещението и застана пред мен. Божичко, колко грамаден беше! Изкушавах се да поискам милост, да се хвърля в краката му и да призная, че аз също съм жертва на вуйчовата интрига и страдам не по-малко от него, но не можах да произнеса нито дума. Нямаше смисъл да хленча. И двамата знаехме, че с този брак аз не губя нищо, докато за него беше истинска катастрофа.

Когато Ейдриън ме погледна с кораво лице и присвити очи, стомахът ми се сви на топка. Все пак изпитах и странно успокоение, защото това не беше чувството, което ме обземаше в близост до Шарлууд. Осъзнах, че Ейдриън ме плаши, но по съвсем различен начин, и се успокоих.

Никога не ми е липсвал кураж и сега намерих сили да кажа:

— Милорд, вече ви казах, че много съжалявам. Ще направя всичко, което поискате от мен.

Погледът му се плъзна по застланото легло и се върна върху мен.

— Наистина ли? — попита дрезгаво той.

Сърцето ми заби като лудо. Мисълта да прекарам нощта с един кипящ от гняв мъж беше повече от страшна. Но тъй като не можех да се откажа от думите, които бях произнесла, се изправих в целия си ръст и отговорих смело:

— Да.

— Аха — промърмори той и ме измери с поглед, който ме накара да се изчервя. — Бременна ли си?

Погледнах го стъписано, неспособна да говоря.

Устата му се опъна в тънка горчива линия.

— Сигурен съм, че Шарлууд ще счете отмъщението си за напълно успешно, ако ми е натрапил не само жена, която не искам, но и наследник, който не е от моята кръв.

Това беше нетърпимо! Гневът ми избухна като вулкан.

— Не съм бременна! — изкрещях. Как смееше да се държи така с мен!

— Наистина ли? — преди да усетя какво става, той ме сграбчи за раменете и ме привлече към себе си. Инстинктивно се опитах да го отблъсна, но ръцете, които ме държаха, бяха неумолими. На следващата сутрин щях да имам сини петна. Отворих устни да извикам, но преди да съм казала и една дума, устата му завладя моята в брутална целувка, която ми даде да усетя цялата сила на гнева му. В отговор пламна и моят гняв, толкова силен, че се опитах да го изритам. Той ме вдигна във въздуха и ме притисна до гърдите си, без да отделя уста от моята.

Държеше ме, като че бях лека като перце. Кипях от безпомощен гняв, но не изпитвах страх — и сама се чудех на себе си. Отново се опитах да го ритна.

Изведнъж целувката се промени. Натискът на устните му отслабна, тялото му ме обгърна по начин, който подчиняваше, но не вдъхваше страх. Усетих как съпротивата ми се стопи, усетих как се размекнах и се притиснах към него.

Не знам колко време останахме така. До мен долитаха неясни шумове… пращенето на огъня, тихото шумолене на вятъра в листата на дървото под прозореца. Той ме плъзна бавно по тялото си, докато стъпих на крака. Десницата му обхвана тила ми и наведе главата ми назад. Затворих очи.

Когато ме отдели от себе си, това стана толкова рязко, че се олюлях и едва не паднах.

— Не — проговори той. Гласът му беше дрезгав, дишането тежко, сякаш беше тичал. Моето тяло пулсираше едва ли не болезнено, сърцето ми беше пълно с объркване. Онова, което току-що бе станало между нас, ме извади от равновесие.

— Няма да влоша положението си, като консумирам този фарсов брак — процеди през зъби той.

Прическата ми беше в пълно безредие. Косата ми се изплъзна от фуркетите и падна тежко на гърба. Устните ми бяха подути и разранени. Отстъпих няколко крачки назад и отговорих с цялото си възможно достойнство:

— Не аз поисках тази целувка, милорд.

Ейдриън задиша по-спокойно. И неговата коса беше разрешена и падаше по челото. Изведнъж изпитах неприлично силно желание да пригладя назад немирните къдрици. Като дете, което се старае да устои на изкушението, скрих ръце зад гърба си.

— Засега ще останеш в Ламбърн — заговори делово той, като че не беше чул забележката ми. — Новината за женитбата ни ще се разпространи бързо — сигурен съм, че Шарлууд ще се погрижи за това, — но той не може да ме принуди да те представя в обществото като своя съпруга.

Явно омразата между вуйчо и граф Грейстоун тлееше отдавна, но сега не беше моментът да задавам въпроси. Изражението му ми подсказа, че очаква отговор.

— Както заповядате, милорд — отговорих учтиво.

Сега пък явно не беше доволен от покорството ми.

— Няма да прекарам нощта тук — отвърна мрачно той. — Ще отида в Грейстоун Аби.

Знаех, че Грейстоун Аби, същинското семейно имение, беше на около петнадесет мили оттук, недалеч от Нюбъри. Междувременно беше паднала нощта, но аз нямах право да го помоля да остане.

— Да, милорд — отговорих все така учтиво.

Мрачното му лице ме накара да направя още една крачка назад. Но щом усетих какво правя, се върнах на предишното си място. Отпуснах ръцете си, застанах изправена и го погледнах в очите. Явно много му се искаше да ми каже още нещо, но се отказа. Обърна се рязко и излезе. Когато вратата се затвори зад гърба му, разбрах, че това беше краят. Въздъхнах облекчено, завлякох се с омекнали крака до пейката под прозореца и седнах, треперейки с цялото си тяло.

4

— Само малко хляб и сиренце, мисис Ноак! — помолих с ласкателна усмивка аз. — Премръзнала съм и имам нужда от нещо за хапване, за да се размразя.

Най-много обичах кухнята на Ламбърн, защото там винаги беше топло и уютно. От огромната желязна печка се носеха примамливи ухания, а в голямата зидана камина винаги пламтеше огън. Седнах до старата дървена маса, докато икономката, която беше едновременно и готвачка, се обърна към мен с опрени на хълбоците ръце.

— Ако имахте поне малко ум в птичата си главичка, милейди, нямаше да излезете в това време — заговори укорително тя. — Господ вижда, че нямате достатъчно месце по костите си, за да ви държи топло при хубаво време, камо ли пък в този студен дъжд, който не спря цяла седмица.

Дарих я с ослепителна усмивка.

— Отидох само до обора.

Мисис Ноак дойде до масата и улови ръцете ми, за да провери студени ли са. Като попипа премръзналите ми пръсти, тя изохка и рече:

— Ако не внимавате, ще ви излязат мехури. Много подходящо за графиня Грейстоун!

— Дори и наистина да ми излязат мехури, никой няма да ги види — отговорих весело аз и се направих, че не съм видяла погледа, който мисис Ноак размени с мъжа си. Мистър Ноак беше наистина незаменим в домакинството на Ламбърн, защото умееше да върши какво ли не.

— Мисис Ноак е права, милейди — намеси се укорно старецът. — Достатъчно е, че Уил и Джордж се грижат за конете. Не е нужно и вие да излизате в това отвратително време. — Той събра рунтавите си вежди и добави многозначително: — Особено в това тънко старо палтенце.

Въздъхнах. Мистър и мисис Ноак бяха толкова очарователни, че през осемте месеца, откакто живеех в Ламбърн Мейнър, бяха спечелили завинаги сърцето ми. Знаех, че и те са ме обикнали, но по някаква незнайна причина не преставаха да се отнасят към мен като към изгубено и не особено интелигентно дете. Макар че ме наричаха „милейди“, в устата им това звучеше като гальовно име за дете и съвсем не като титла.

— Исках само да видя Елза — обясних търпеливо. Елза беше прекрасна чистокръвна кобила, която принадлежеше на Ейдриън. Когато отишъл в армията, за да воюва срещу Наполеон, той я изпратил в Ламбърн, където пасищата бяха небесна благодат за конете. Преди да дойда и да реша, че е нужно да й възвърна старата форма, за да мога да я яздя, тя си живееше спокойно и кротко и никой не я закачаше за нищо. Така да се каже, беше излязла в пенсия. Елза беше на шестнадесет години, напълно здрава и въодушевена от перспективата, че отново ще бъде полезна. А аз бях влюбена в нея.

Мисис Ноак изпухтя презрително, но без повече съпротива ми поднесе чиния гореща супа, голямо парче сирене и две филии пресен хляб. Усмихнах й се благодарно, посегнах към лъжицата и започнах да ям като прегладняла.

— Днес пристигна писмо за вас, милейди — съобщи след малко мистър Ноак. Той седеше срещу мен и пиеше поредната чаша чай.

Погледнах го обезпокоено.

— Така ли?

— Оставих писмото в библиотеката.

Супата беше гореща и трябваше да духам в лъжицата, преди да я преглътна. Тъй като мистър Ноак не каза нищо повече, предположих, че писмото е от Луиза. Ако беше дошло от Ирландия или Франция, мистър Ноак непременно щеше да го спомене.

Старата икономка вдигна капака на голямата тенджера на печката и огледа изпитателно съдържанието. Подуши манджата, кимна и отново се обърна към мен.

— Често съм ви напомняла, че е добре да поканите братовчедката си в Ламбърн Мейнър, милейди. Вие сте съвсем сама тук, а това не се отразява добре на младите момичета.

— Мисля, че многократно сме обсъждали този въпрос, мисис Ноак — отговорих, без да вдигам глава от супата си. — С радост бих поканила Луиза да ми гостува, но нямам право да го сторя без позволението на лорд Грейстоун. Освен това — добавих и дарих двамата старци с поглед, пълен с обич, — аз не съм сама. Имам вас, и това е прекрасно.

Те не обърнаха внимание на комплимента ми. Смятаха, че са недостойни да общуват с мен, тъй като са само прислужници.

— Негова светлост не би имал нищо против, ако поканите братовчедка си — възрази твърдо мисис Ноак.

— Аз обаче не съм сигурна в това — заключих почти сърдито.

Само че мисис Ноак не се плашеше толкова лесно.

— Негова светлост няма да има нищо против и ако вземете част от парите за домакинството и си купите ново топло палто, милейди.

Поклатих решително глава.

— Няма да харча парите на негова светлост. Живея в неговия дом и съм изцяло на негова издръжка. Мисля, че това е достатъчно.

Двамата старци ме гледаха безпомощно. Разочарованието беше ясно изписано на честните им лица. Те виждаха в мое лице дете, а аз ги имах като баба и дядо.

— Не искам да се тревожите за мен — опитах се да ги успокоя. — Ще продължа да живея, както досега. Уверявам ви, че съм напълно щастлива.

— Не бива да се държите така — прошепна с укор мисис Ноак, обърна се и шумно премести тенджерата. — Негова светлост не постъпи добре, като ви доведе тук и ви остави сама, като че не съществувате.

— Сигурна съм, че той би предпочел наистина да не съществувам — отговорих откровено. — И не мога да му се сърдя за това.

Бях им доверила как се е стигнало до женитбата ни и те знаеха защо Грейстоун ме беше оставил сама в Ламбърн Мейнър и не се интересуваше от мен. Незнайно по каква причина двамата се бяха превърнали в мои горещи застъпници, макар че не се уморявах да повтарям, че лордът е пострадал много повече от мен.

Естествено двамата не застанаха на моя страна още от самото начало. За тях Грейстоун беше безупречен като светец, а когато им признах какво е бил принуден да направи и каква интрига беше заплел вуйчо ми, бяха готови да ме намразят. Отнасяха се към мен с ледена учтивост, но това продължи само около месец. Разбирах чувствата им и правех всичко възможно да не им бъда в тежест. Отношението им се промени едва когато се разболях.

Бях отишла в селото, за да убия малко време, и на връщане се почувствах зле. Разстоянието е около три мили и когато най-сетне стигнах в Ламбърн, краката едва ме носеха и ме беше страх, че ще се строполя на прага.

Мисис Ноак ме посрещна на вратата.

— Милейди, къде бяхте, за бога? Претърсихме цялото имение!

— Отидох да видя селото — отговорих. Помня още, че тя изглеждаше много странно, сякаш я виждах през тъмни изпарения.

— Отишли сте пеша? — ужаси се още повече тя. — Защо така? Щом искате да отидете в селото, Уил с радост ще ви закара с каретата!

— Не исках да ви създавам проблеми — отговорих едва чуто и паднах в безсъзнание в краката й.

Тя веднага повика прислужниците да ме отнесат в стаята ми, поръча лекар, бдя цялата нощ до леглото ми и упорито ми даваше горчивото лекарство. Бях толкова объркана, че един или два пъти я нарекох „мама“. Когато оздравях, бяхме станали приятелки.

Тази промяна в отношението на икономката не ме учуди, тъй като често бях преживявала колко силна връзка се създава между болния и болногледача. Самата аз често съм преживявала това с конете, за които се грижех.

Изгълтах супата и си отрязах парче сирене.

— Какво ще има за вечеря? — попитах и поех дълбоко сладкия аромат, който се носеше от печката.

— Агнешко рагу. Едно от любимите ви ястия, милейди.

— Ммм. — Преглътнах сиренето и си отрязах още едно парче. — Вие сте великолепна готвачка, мисис Ноак.

— Вие изобщо не сте в състояние да оцените уменията ми, милейди — отряза ме старата жена. — Ако мога да вярвам на разказите ви за миналото, досега сте се задоволявали с жалките ястия, които се сервират в пансионите.

— Е, не беше чак толкова лошо — възразих с усмивка.

Мисис Ноак отново изхъмка. Каквото и да говорех, не можех да разклатя убеждението й, че животът, който бях водила с баща си, е бил позорен. Тя хвърли последен поглед към тенджерите на печката и седна на обичайното си място. Чаках да чуя тежката въздишка, която издаваше, когато облекчаваше краката си от тежестта на тялото, и тя не закъсня. Когато чух лекия шум, едва не се засмях.

— Утре пристига мистър Крауфорд — съобщи мистър Ноак.

— Колко мило. — Мистър Крауфорд беше управителят на граф Грейстоун. Той водеше сметките във всички имения на Ейдриън. Беше идвал два пъти в Ламбърн, за да провери как върви работата, и аз го оцених като изключително приятен и мил човек.

— Ще сервирам вечерята в трапезарията — обяви тържествено мисис Ноак.

Разбрах намека й.

— Не се бойте, скъпа мисис Ноак, няма да издам, че обикновено се храня в кухнята. Имате честната ми дума.

Тя стисна устни и кимна. Чувстваше се ужасно неловко, че бях настояла да вечерям в кухнята с нея и мистър Ноак. От една страна, разбираше, че ми е неприятно да се храня сама в голямата трапезария, но от друга, беше твърдо убедена, че не е редно графиня Грейстоун да се храни в кухнята с прислугата. Аз бях на мнение, че вдига много шум за нищо, и съвсем спокойно й признах, че нямам понятие как живеят контесите.

Никога нямаше да й призная, че организирах бурни игри на карти с Уил и Джордж в стаичката на обора, защото щеше окончателно да се отрече от мен.

— Заради мистър Крауфорд ще облека синята си рокля и ще положа всички усилия да се държа като лейди — опитах се да я успокоя аз.

— Вие сте лейди — отговори натъртено тя.

Дарих я с най-красивата си усмивка.

— Вие сте предубедена, защото ме обичате. — Станах и се запътих към изхода. — Благодаря ви за супата, беше чудесна.

Отидох в библиотеката и веднага посегнах към писмото, което мистър Ноак беше оставил до часовника на камината. Прочетох го права пред огъня. Когато свърших, стоях доста време неподвижна, стараейки се да заглуша тъгата и болката си.

Бедничката Луиза, повтарях си. Ужасните й племенници и племеннички бяха болни от скарлатина и в писмото си тя се оплакваше многословно от проблемите, които й създавали.

За съжаление не беше научила нищо по въпроса, който най-вече ме интересуваше. „Не съм чувала нищо за човек на име Пади О’Грейди — пишеше Луиза. — По твоя молба се обърнах към икономката в Шарлууд, но там никой с това име не е питал за теб.“

Прехапах долната си устна и се загледах в пламъците. Тъй като през зимата бях размишлявала надълго и нашироко за обстоятелствата, при които беше загинал баща ми, изпитвах настойчиво желание да говоря с Пади.

Трябваше непременно да измисля нещо, за да го открия.

На следващата сутрин отидох в обора по-рано от обикновено, след това облякох синята си рокля и зачаках пристигането на мистър Крауфорд.

На това място трябва да спомена, че облеклото ми беше още една тема за неизчерпаеми дискусии между мен и семейство Ноак. След женитбата ми братовчедката Луиза беше изпратила в Ламбърн Мейнър всичките ми дрехи, но аз незабавно върнах новите, които бяха купени с парите на вуйчо. Бях готова да ходя в дрипи, но нямаше да ги нося.

Ако чуеше какво говореха мисис и мистър Ноак, човек със сигурност щеше да си помисли, че се разхождам в дрипи, но според мен това изобщо не отговаряше на истината. Роклите ми бяха в безупречно състояние, не особено модни, но за дрипи и дума не можеше да става. Синята рокля беше най-хубавото нещо, което имах — татко ми я подари за осемнадесетия ми рожден ден, като плати половината пари, получени за една хубава млада кобила.

— Роклята е синя почти като очите ти, Кейт — каза ми той и ме дари с неустоимата си усмивка. — За съжаление не можах да намеря точния цвят — никъде няма такова блестящо синьо.

Докато я обличах, си спомних думите му и се усмихнах меланхолично. Вече можех да мисля за баща си, без да изпитвам дива болка. Мисля, че има много истина в старата мъдрост, че времето лекува и най-силната тъга.

Когато облякох роклята за първото посещение на мистър Крауфорд, бях толкова слаба, че изглеждах ужасно. Днес беше съвсем различно и виновница за това беше добрата кухня на мисис Ноак.

Седях на крайчеца на един от богато избродираните столове в салона, изправена като свещ, когато се появи мистър Ноак, за да съобщи за пристигането на важния гост, който вървеше по петите му.

— Милейди. — Мистър Крауфорд, млад шотландец с безупречен произход, изцяло отдаден на чувството си за дълг, бил назначен от Ейдриън след смъртта на баща му, когато старият управител бил изпратен в пенсия. Като средно дете между девет братя и сестри той беше безкрайно благодарен на граф Грейстоун за тази работа и винаги говореше за него като за втори месия.

— Бедничкият — проговорих съчувствено аз, като видях зачервеното му от студа лице. — Веднага се качете в стаята си. Още сутринта запалиха огън, а Робърт ще ви донесе горещ чай.

Той ми благодари с топла усмивка, каза няколко думи за добротата ми и се запъти с бързи крачки към стаята, в която обикновено отсядаше.

Когато се върна в салона след около час, изглеждаше много по-добре. Вече го очаквах и отидохме в трапезарията.

Мистър Ноак и Робърт сервираха. Специално за госта мисис Ноак беше приготвила прекрасните си пилета във винен сос. Робърт идваше всеки ден, за да помага на мистър Ноак в поддържането на къщата, но живееше при престарялата си баба в една от малките къщи на имението. Освен това към персонала принадлежеше и Нанси, която също живееше при родителите си и всяка сутрин идваше в господарския дом с баща си, който се грижеше за градината.

— Милейди, свързах се с лорд Грейстоун, за да обсъдим някои въпроси по отношение на вас — заговори колебливо мистър Крауфорд, отпивайки от виното си. Аз бях заета да разглеждам голямата цицина на челото на Робърт, който явно се беше подхлъзнал по леда на идване насам, но думите на управителя веднага привлякоха вниманието ми.

— За мен? — Гласът ми потрепери издайнически и се покашлях, за да скрия вълнението си.

— Да. Той ме упълномощи да ви изплащам щедра издръжка. Ще получавате сумата на всеки три месеца. Нося ви първата част.

Зяпнах смаяно, но веднага затворих уста.

— Това е… — Отново трябваше да се покашлям. — Това не е необходимо. Не ми трябват пари.

— Напротив, милейди. — Той ме погледна загрижено с топлите си кафяви очи. — Ако лордът не беше повикан така внезапно в Париж, сигурно щеше лично да уреди нещата преди заминаването си. — Този човек беше толкова мил и толкова загрижен да ме убеди в лъжата си, че не ми даде сърце да възразя.

Ейдриън не се беше върнал в армията, нито беше повикан внезапно в Париж. Той бе заминал за Франция доброволно, и то като цивилен, както бях разбрала от краткото съобщение, което беше благоволил да ми изпрати. Като претекст за връщането му на континента послужиха постоянните търкания между цивилното население и окупационната армия. Херцог Уелингтън беше поискал помощта му за уреждането на споровете. Но аз бях убедена, че истинската причина да замине е нежеланието му да ме вижда.

Ейдриън беше отишъл чак в Париж, за да не ме признае за своя съпруга.

— Как смятате, негова светлост ще остане ли дълго в Париж? — попитах любопитно.

Мистър Крауфорд ме погледна съжалително.

— За съжаление да, милейди.

Бедният млад човек явно вярваше, че ми носи тъжни вести.

— Ах… — промърморих само, защото не исках думите да разкрият облекчението ми. Живеех си толкова добре в Ламбърн, бях щастлива и докато Ейдриън си стоеше в Париж, можех да се преструвам, че съм си вкъщи.

— Помощта на лорд Ейдриън е безценна за херцога — увери ме мистър Крауфорд. — Самият херцог е твърде… прям, докато нашият господар е много по-дипломатичен, а това е от изключителна важност в отношенията с французите.

Колко величествено! Нека Ейдриън да си стои в Париж и да се упражнява в дипломация! Въпреки това аз нямаше да приема парите му и се изказах в този смисъл.

— Узнах от мисис Ноак, че имате нужда от ново зимно палто — възрази плахо мистър Крауфорд.

— Имам си палто! Вярно, че е малко износено, но ми топли.

— Милейди, графиня Грейстоун няма право да се показва пред хората в износени дрехи. Какво ще си помислят за господаря, като видят жена му в облекло на прислужница?

— Може пък да ме сметнат за ексцентричка — отговорих сърдито, защото все още не бях склонна да отстъпя.

— Може би, но ще обвинят съпруга ви — обясни управителят. — Не би било почтено да се държите по начин, който го излага в очите на собствените му хора.

Досега не бях помисляла за това. Загледах се замислено в златния ръб на чинията си.

— Сигурен ли сте, че именно той е поискал да ми се отпусне издръжка? — попитах накрая.

— Абсолютно сигурен, милейди. — Мистър Крауфорд се усмихна широко и аз отново си казах, че той е много приятен млад мъж.

— Много добре — промърморих аз и преглътнах. — Тогава не ми остава нищо друго, освен да приема.

— Коледа вече наближава — напомни ми мистър Крауфорд. — Не искате ли да купите подаръци?

Тази перспектива веднага повдигна настроението ми. В свободното си време бях започнала бродерия за мисис Ноак, но тъй като не бях особено сръчна, напредвах бавно. Ако имах собствени пари, можех да купя от селото хубави подаръци за мисис и мистър Ноак, за Робърт и Нанси, за Уил и Джордж. Щях дори да изпратя нещо хубаво на братовчедката Луиза! Лицето ми пламна от радост.

— Да, с удоволствие ще купя подаръци. Много ви благодаря, мистър Крауфорд.

Младият мъж ме погледна смутено.

Робърт наля още вино. Цицината на челото му блестеше в разнообразни цветове.

— Как се чувствате, Робърт? — попитах съчувствено. — Цицината ви е грамадна.

Робърт се ухили. Беше на моята възраст и се разбирахме отлично.

— Нищо ми няма, милейди — отговори той.

Обърнах се отново към госта си и попитах:

— Мистър Крауфорд, ще заминете ли за Коледа в Шотландия? — Когато той потвърди, аз започнах да го разпитвам за семейството му и той ме осведоми, че всички били здрави и живеели добре.

— Сигурно е хубаво да имаш много братя и сестри — отбелязах меланхолично.

— Когато намерите костенурка в леглото си, сигурно ще промените мнението си — отвърна сухо той.

Избухнах в смях, а Робърт, който стоеше зад гърба на мистър Крауфорд, затисна устата си с ръка, за да не се присъедини към смеха ми.

— Сигурно някой от братята ви ви е погодил този номер? — попитах развеселено.

— Точно така.

— Разкажете — помолих. Той ми разказа историята и като усети, че се интересувам от семейството му, стана още по-разговорлив. Бях възхитена, тъй като съм единствено дете и винаги съм завиждала на големите семейства.

Когато се навечеряхме и станах, за да отида в салона, ми хрумна блестяща идея: щях да купя подарък и за мистър Крауфорд!

Набавих подаръците и Коледа се оказа не толкова лоша, колкото се бях опасявала. Наистина татко ми липсваше много, но незнайно защо през целия ден бях толкова заета, че не ми остана много време за тъжни мисли. Мисис Ноак опече специалния си коледен хляб и ме помоли да занеса по едно парче на всички арендатори на Ейдриън. Повечето семейства ме поканиха на чаша пунш в домовете си и можах да поиграя с децата им. А когато се върнах вкъщи, открих, че всичките ми приятели ми бяха приготвили подаръци. След като отворих пакетчетата, седнах в кухнята с мисис и мистър Ноак на празничната вечеря. Когато станах от масата, не можех да дишам.

Като цяло Коледата мина много приятно.

Два дни след празника се запознах с първия човек от семейството на мъжа си. В Ламбърн Мейнър се появи по-младият брат на Ейдриън, Хари, и заяви, че е дошъл най-после да се запознае със съпругата на брат си.

5

Младият мъж, който бе въведен от мистър Ноак в библиотеката в онзи късен декемврийски следобед, имаше същите, почти неземно светли, коси като брат си; но докато острите очертания на братовото му лице внушаваха впечатление за сила, лицето на Хари беше така фино изсечено, че приличаше на ангел. Само че външността лъже: характерът на Хари съвсем не беше ангелски, както щях да узная много скоро.

— Сам ли дойдохте, лорд Хари? — попита мистър Ноак и неодобрението сякаш бликаше от всичките му пори.

— Ноак, вие сте си все същият стар мърморко — отговори безгрижно младежът, обърна се към мен и продължи: — Трябва да призная — нямах представа, че съпругата на Ейдриън ще изглежда като вас!

Погледнах го сърдито. Хари не беше много по-висок от мен и ми беше много по-лесно да го гледам неодобрително, отколкото беше с брат му.

— Извинете се веднага на мистър Ноак — произнесох ледено.

Хари зяпна смаяно.

— Искате да се извиня на Ноак? И за какво?

— Нарекохте го стар мърморко.

Устата му остана отворена.

— Извинете се — повторих властно.

Хари най-после затвори устата си.

— Съжалявам, Ноак — прошепна съкрушено той. — Не исках да пи обидя.

Неодобрителната физиономия на стареца остана непроменена.

— Ще останете ли за вечеря, мистър Хари?

Младежът отново се обърна към мен.

— Да.

Мистър Ноак се намръщи още повече.

Видях, че Хари е с бричове и ботуши и попитах къде е оставил коня си.

— Знам, че Ламбърн не разполага с много персонал, затова веднага го отведох в обора.

Приех тази проява на здрав разум с одобрително кимване.

— Тъкмо се готвех да изляза на езда, но с удоволствие ще почакам, докато изпиете чаша чай.

Сивите му очи, доста по-светли от тези на брат му, оставиха лицето ми и продължиха по-надолу.

— Бих предпочел мадейра — отговори меко той.

Знаех къде е спрял погледът му. Двамата старци бяха реагирали възмутено, когато за първи път се появих с костюма си за езда. Татко беше създал тази дреха специално за мен. „Вече не можеш да носиш бричове“ — беше ми казал той, когато ми донесе необичайната пола. Тогава бях на четиринадесет години. „Но да бъда проклет, ако разваля стойката ти, най-добрата, която съм виждал, с дамско седло.“

Бях толкова зарадвана от комплимента, че с удоволствие се отказах от любимите си бричове.

Всъщност това беше пола — панталон, която ми стигаше до глезените. Под нея носех ботуши, така че видът ми беше съвсем приличен, но хората навън ме посрещаха като сензация. Ала щом ме видеха на гърба на коня, обикновено забравяха за облеклото ми.

Поканих Хари да седне при мен в библиотеката.

— Тъй като не използвам често салона, там почти не палят огън — извиних се аз, когато се настанихме на износените кресла със синя тапицерия от двете страни на камината.

— Това няма значение — отговори небрежно той. — Библиотеката винаги е била любимото ми място в Ламбърн.

— И моето — признах с поглед към простите лавици с книги, огромното писалище с излъскана до блясък повърхност, големия глобус и двата прозореца, вдълбани в нишите на стената, от които се разкриваше прекрасна гледка към низината.

Мистър Ноак пристигна с мадейра за Хари и чай за мен. Донесе ни и огромна чиния с прекрасните чайни сладки на мисис Ноак, която не пестеше маслото, и ги постави на масичката между нас. Едва успях да му благодаря и с Хари посегнахме едновременно към таблата.

— А сега ми разкажете как стана така, че се омъжихте за Ейдриън — помоли ме Хари, след като унищожи няколко сладки.

— Той… какво ви каза? — попитах предпазливо.

— Нищо. Аз бях в Оксфорд и той ми писа, че се е оженил за племенницата на Шарлууд и възнамерява да се върне в Париж при Уелингтън. Оттогава не ви е споменал нито веднъж в писмата си.

Прехапах долната си устна и устремих поглед към малката бронзова статуя, която украсяваше перваза на камината. Трябваше да реша мога ли да му разкрия истината.

— Наистина ли сте женени? — попита той.

— За съжаление да — отговорих угрижено.

— И сте племенница на Шарлууд? — тонът му издаваше неверие.

— За съжаление да.

— По дяволите — промърмори той и веднага добави: — Извинете.

Бях свикнала да слушам мъжките ругатни.

— Няма нищо — усмихнах се и продължих да гледам втренчено статуята с кученцето. Изглеждаше като мастиф. Сигурно е било на крал Алфред.

Най-сетне откъснах поглед от статуята и се обърнах към Хари. Нямаше смисъл да крия истината. И без това щеше да я научи рано или късно от брат си.

— Това е страшен удар за Ейдриън — промълви Хари, когато свърших, и смръщи чело. — Шарлууд сигурно е бил дяволски доволен от мръсния номер, който му е скроил.

— Мислих много за случилото се — признах аз, — и стигнах до извода, че вуйчо ми е планирал всичко предварително, и то с най-големи подробности. Иначе нямаше да тръгне да ме търси и да ме намери толкова бързо.

— Наистина го е планирал — съгласи се Хари и си наля втора чаша мадейра. — Вероятно е наел някого да повреди оста на файтона, за да се счупи в точно определен момент.

— Но защо? — Това беше въпросът, който не ми даваше мира от осем месеца насам. — Не вярвам, че единственото намерение на Шарлууд е било да омъжи племенницата си за богат и високопоставен мъж. — Това беше твърдото ми убеждение. — Като видях лицето му онази нощ в гостилницата, разбрах, че жадува за отмъщение.

Ангелското лице насреща ми помрачня.

— Точно така. Искал е да си отмъсти.

— Но за какво, за бога?

Хари мълча дълго, без да откъсва поглед от лицето ми.

— Мисля, че трябва да узнаете — заговори най-сетне той. Остави чашата си и понижи глас: — Макар че е семейна тайна.

Наведох се към него и усетих горещината на огъня по бузите си.

— Кълна се, че никога няма да ви издам.

И той се наведе към мен.

— Длъжна сте да си мълчите, защото е засегната сестра ми Каролайн.

Сиянието на огъня падна върху косата му и за един кратък, но крайно обезпокояващ миг си представих един друг мъж, с друго лице. Разтърсих глава, за да прогоня видението. Да, Ейдриън беше споменал, че има сестра, докато пътувахме към селото.

— Сестра ми е омъжена в Дорсет, за късмет щастливо, и има две деца — обясни Хари. — Но когато беше на шестнадесет, значи точно преди десет години, избяга с Шарлууд.

— Какво?! — попитах ужасено и огънят силно запращя в отговор.

Хари кимна мрачно.

— Това е истината. Тя не беше щастлива в родния дом — като всички нас — и си въобразяваше, че е влюбена в Шарлууд. Тъй като бащите ни не се разбираха добре, Каролайн вероятно се виждаше като нова Жулиета и избяга с младия Мартин в Шотландия. Слава богу, Ейдриън откри бягството й навреме и побърза да тръгне след бегълците, за да я върне. Настигнал ги още в ранния следобед и Каролайн се върна вкъщи, преди баща ми да разбере какво се е случило.

— Преди десет години? — попитах невярващо. — Преди десет години Ейдриън е бил момче.

— Беше на седемнадесет и си беше дошъл от Итън за лятната ваканция. Бил толкова бесен от гняв срещу Шарлууд, че го принудил да се дуелират. Каролайн ми разказа това по-късно. Ейдриън носел шпаги и двамата наистина си устроили дуел. Насред пътя!

В тона на Хари имаше страхопочитание и плахост. Представих си сцената и потреперих. Какво щастие за Каролайн, че Ейдриън е излязъл победител. Казах на Хари нещо в този смисъл.

— Ейдриън винаги печели — отговори убедено той.

Облегнах се назад в удобното кресло, погладих с пръсти избледнялата тапицерия и се опитах да премисля онова, което бях чула. Преди десет години вуйчо ми е бил на двадесет и две години. Сигурно е побеснял от гняв и унижение, че е загубил дуела с едно седемнадесетгодишно момче.

Пращенето на огъня дълго остана единственият шум в помещението.

— Значи Ейдриън е лишил Шарлууд от жената, която той е искал да има — заговорих най-сетне, — и Шарлууд е решил да си отмъсти, като принуди Ейдриън да се ожени за жена, която не му подхожда.

Хари също се облегна назад и изпружи дългите си крака.

— Така е. Сигурно внезапната ви поява е била за Шарлууд като дар от небето. Разбира се, планът му би бил много по-успешен, ако бяхте грозна, но все пак изпълнихте предназначението си, като осуетихте годежа между Ейдриън и лейди Мери.

Усетих пробождане в сърцето.

— Той… обичаше ли я?

Хари вдигна рамене.

— Нямам представа дали е имало любов. Той беше твърдо решен да се ожени за нея.

— Не са ли били сгодени?

— Смяташе в най-скоро време да поиска официално ръката й.

— Може би щеше да получи отказ.

Срещнах невярващия му поглед.

— Ейдриън и отказ?

— Е, не е изключено — отговорих сърдито.

Хари изобщо не ме удостои с отговор. Според него подобна забележка беше напълно безсмислена.

Доядохме сладките в мълчание. Когато не остана нито трохичка, предложих на девера си да ме придружи в обора. Той се съгласи, помогна ми да си облека палтото и излязохме от къщата през страничната врата. Към оборите водеше настлана с чакъл пътека.

Пристройките към Ламбърн Мейнър бяха скромни като къщата. На пътя към обора стояха две сгради, в които някога са били млекарницата и кухнята. Тъй като семейството не живееше постоянно тук, сега в тях прибираха стари мебели и други вехтории. Моравата от двете страни на пътя беше зимно кафява, но през пролетта отново щеше да се оцвети в наситенозелено.

Самият обор беше построен от същия камък като къщата. Имаше навес за коли, в който по това време се намираше само една проста селска каруца, а същинският обор се състоеше от дванадесет бокса за конете, които излизаха в павирания двор. Пет от двойните врати бяха отворени, за да имат обитателите на боксовете въздух и слънце. В четири бокса бяха подслонени конете на Ламбърн, в петия беше конят на Хари. Тъй като бях любопитна да го видя, се запътих право към бокса на новодошлия.

Вратата беше отворена и видях светлокестеняв чистокръвен скопен жребец, който спокойно дъвчеше натрупаното пред него сено. Огледах го критично.

— Красиво животно — обърнах се към Хари, който стоеше до мен. — Вероятно има уравновесен характер.

Хари ме погледна смаяно.

— Точно така. Откъде знаете?

— Често си личи по формата на плешките.

Учудването на Хари постепенно отстъпи място на друго изражение — промяна, която често бях наблюдавала. Никога няма да разбера защо мъжете не могат да повярват, че жените могат да разбират от коне.

— Сега ще ви покажа Елза — казах и се запътих към бокса на кобилата. Тя беше заета с обедната порция сено, но когато чу гласа ми, веднага обърна глава към изхода. Не изцвили — това би било под чувството й за собствено достойнство, — но направи няколко крачки към вратата с наистина кралска грация, защото знаеше, че ще получи кубче захар, и ми позволи да погаля бялата звезда на челото й.

Хари отвори уста от учудване и аз се усмихнах. Последните месеци бяха предизвикали драматична промяна във външния вид на Елза. Шията й беше силна и грациозна, гърбът вече не изглеждаше увиснал, краката й бяха силни и мускулести. Още една година, и щеше да стане великолепно животно.

— На колко години е? — попита Хари.

— На шестнадесет.

— Така си и мислех. И какво направихте с нея?

— Раздвижих я.

Хари измери с преценяващ поглед странната ми пола за езда.

— Както виждам, не яздите с дамско седло?

Поклатих глава.

— Научих се да яздя като мъж и татко реши, че би било много жалко да премина към дамското седло.

— Да оседлая ли Елза, милейди, за да покажете на лорд Хари какво е научила? — Уил, който беше изникнал безшумно зад нас, говореше като горд баща и аз неволно се засмях. И двамата коняри в Ламбърн се грижеха много съвестно за животните.

— Да, искам да видя това чудо — отвърна Хари. Излязохме под студеното зимно слънце и зачакахме Уил да оседлае Елза. От задната страна на обора бяха издигнати огради, за да могат конете да пасат спокойно. Бях заповядала да поръсят едната площадка с дървени стърготини и да оформят четириъгълник за дресура. Поведох Елза натам. Двамата мъже не се сетиха да ми помогнат, когато пъхнах крак в стремето и се метнах на седлото, но не бе и нужно.

Тъй като през целия си досегашен живот бях показвала коне на клиентите на баща си, не се развълнувах особено, докато яздех пред Хари, който се показа подобаващо впечатлен. Така и трябваше да бъде. Елза беше покорна, лека и много елегантна.

— Разведете се с Ейдриън и се омъжете за мен — предложи Хари, когато спрях пред него.

Избухнах в смях.

— Къде се научихте да яздите толкова добре?

— При татко. В младостта си е посещавал френското кавалерийско училище в Сомюр. Там е овладял до съвършенство класическата висша езда.

Хари кимна.

— Както виждам, не използвате английско ловно седло.

— Татко мразеше ловните седла — отговорих откровено. — Винаги казваше, че заради това ужасно седло англичаните са най-лошите ездачи в целия цивилизован свят. Преди пет години успя да ми намери това старо френско военно седло и аз няма да се разделя с него за нищо на света.

Хари се ухили.

— Баща ви със сигурност щеше да се разбира отлично с Ейдриън.

Това не ме изненада особено. Когато открих колко ритмична беше походката на Елза и колко чувствително реагираше тя и на най-внимателната помощ, бях едновременно учудена и възхитена. Знаех, че Елза е била обяздена от Ейдриън.

— Баща ви сигурно щеше да бъде много въодушевен, ако беше узнал, че кавалерийското училище в Сомюр беше открито наново миналата година и заслугата за това беше на Ейдриън.

Татко наистина щеше да се зарадва много на тази новина. Направо щеше да изпадне в екстаз. Мисълта, че класическото ездаческо изкуство вероятно е погубено завинаги, го разболяваше.

Дарих Хари със сияеща усмивка.

— Това е прекрасно — проговорих с искрена топлина.

Хари ми смигна съзаклятнически.

— Ако искате, Уил ще оседлае за вас някой от другите коне и ще се поразходим — предложих аз.

Когато се върнахме от освежаващата разходка сред природата, Хари и аз бяхме най-добрите приятели. Той ми довери, че след Коледа не възнамерява да се завърне в Оксфорд. Разкри ми плановете си в трапезарията, докато ядяхме прекрасния ростбиф на мисис Ноак. Изхвърлили го от университета заради някаква глупава шега — самият той не вярваше, че е била глупава, но аз бях на друго мнение, — и сега трябвало да пише на Ейдриън и да му съобщи тъжната вест.

— За съжаление мога да разполагам със собствените си пари едва когато навърша двадесет и пет години — обясни ми с мрачно изражение той. — Още цели четири години ще бъда зависим от Ейдриън. Знам, че ще побеснее, когато научи, че са ме изхвърлили.

— Не трябва да му се сърдиш за това — отговорих спокойно. — Какво ще правиш през следващите осем месеца?

— По дяволите! — проговори дрезгаво той и това му донесе заплашително смръщване от страна на мистър Ноак. Но Хари изобщо не му обърна внимание. — Ейдриън не знае какво е в Оксфорд. На моята възраст вече се е забавлявал в Испания. А сега, след като войната свърши, моето поколение няма друг избор, освен да се зарови в онези мрачни стари училища.

Усмихнах се на мистър Ноак, за да му покажа, че не се чувствам засегната от начина на изразяване на Хари.

— Онзи глупак Уелингтън побърза да сложи край на войната, без да ти е дал шанс да те убият — подкрепих го с усмивка аз.

— О, по дяволите, Кейт — още след първия половин час на ездата започнахме да се наричаме на малко име, — много добре знам, че войната не е шега. Но ти се опитай да разбереш, че тя дава на мъжа шанс да докаже мъжествеността си. — Той се загледа мрачно в чашата си с вино, после я изпразни на един дъх. — Естествено ти не можеш да ме разбереш, защото си момиче — заключи дълбокомъдрено той.

Аз разбирах много повече, отколкото предполагаше Хари. За младеж с гореща кръв като неговата не беше никак лесно да има за по-голям брат образцов екземпляр като Ейдриън. Хари търсеше начин да се докаже като мъж, за да стане като брат си, а единственият начин за това бяха необмислените момчешки лудории. Дълбоко в себе си обаче той съзнаваше, че те не са мъжествени, а просто детински.

— Как стана така, че брат ти отиде в Испания? — Това беше нещо, което от доста време насам си оставаше за мен загадка. От наследника на една стара титла не се очакваше да рискува живота си на бойното поле — това беше поприще по-скоро за следващите синове.

Междувременно бяхме приключили с вечерята и Хари предложи:

— Хайде да поседим в библиотеката.

Тъй като нямах намерение да го оставя сам с бутилка вино — бях на мнение, че е пил достатъчно, — отговорих утвърдително.

— Ейдриън отиде в Испания, за да избяга от семейството си — обясни Хари, когато отново се настанихме в удобните стари кресла пред огъня. — По същата причина Каролайн се остави да я убедят за онова дяволско отвличане.

Погледнах го замислено.

— Очевидно баща ви не е бил… добър и мил родител? — попитах внимателно.

— Той беше чудовище — отговори направо Хари. — Често побесняваше от гняв и ни обработваше с камшика.

Сякаш някой ме удари по главата.

— Баща ви… ви е биел?

— Най-често изливаше гнева си върху Ейдриън. — Хари зарови пръсти в косата си и ме погледна сериозно. — Ейдриън беше най-големият и често поемаше вината за бели, които бяхме извършили аз и Каролайн. Казваше ни, че е по-голям и ще се справи по-добре. Побоите свършиха, когато Ейдриън стана достатъчно голям, за да отговори на удара с удар. Да, баща ни беше истинско чудовище.

— Не си ми казал нищо за майка ви — прошепнах с мъка аз. — Тя не се ли опитваше да се намеси?

— Мама е починала, когато съм бил бебе — отговори горчиво Хари. — След като Каролайн се омъжи за Ашли, животът стана по-добър. Аз отидох да живея при нея, а Ейдриън замина за Испания. Баща ми почина преди четири години и смъртта му беше истинско облекчение за всички ни.

Това описание на живота в дома на един могъщ и влиятелен лорд ме потресе. Припомних си студените мъртви стаи в Шарлууд и се запитах дали собственият ми дядо — който, както беше казала братовчедката Луиза, е бил също „корав човек“, — е упражнявал терор и насилие над децата си, както е правел Грейстоун.

Какво щастие, че имах татко, казах си и изпитах дълбока благодарност. Може би ми липсваше сигурността на постоянния дом и добрите доходи, но никога не се бях съмнявала, че съм обичана.

— Ейдриън сигурно ще ме нарече глупак, когато узнае защо са ме изхвърлили — прошепна съкрушено Хари. — Боя се, че е прав.

Това момче има нужда от точно определена цел в живота си, помислих си и се усмихнах на унинието му.

— Имам основания да смятам, че баща ми е бил убит — заговорих бързо. — Искам да ми помогнеш да открия убиеца му.

При тези думи Хари веднага наостри уши.

— Баща ти е бил убит? — повтори невярващо той. — Обясни по-точно, ако обичаш.

Описах му обстоятелствата около смъртта на татко, повторих последните му думи.

— Доверих се и на брат ти — разказах аз, — но той не прие думите ми сериозно. Обясни, че умиращите често говорят объркани неща. Сигурно е прав, но аз знам, че при татко беше друго. Той знаеше съвсем точно къде се намира и какво казва. Каза ми, че трябва да отида да живея при вуйчо. Каза ми… — Гласът ми пресекна и трябваше да поема дълбоко дъх, за да се успокоя. — Каза ми, че ме обича. Умът му беше напълно ясен.

— Това наистина са напълно разумни думи — съгласи се Хари. — Но кого е подозирал?

— Нямам представа. Но имам неясното усещане, че маркиз Стейд е забъркан по някакъв начин в смъртта на татко. По някаква причина татко си беше втълпил, че трябва да продаде на Стейд два ловни коня, които беше купил в Ирландия. От Ирландия отидохме право в Нюмаркет, без да посетим по пътя обичайните му клиенти и без дори да се осведомим дали Стейд проявява интерес към конете ни. Уверявам те, Хари, татко никога не се е държал по този начин. Той си разбираше от занаята. А когато след смъртта му отидох да живея при вуйчо и заминахме за Лондон, имах странна среща със Стейд. — Описах му подробно как се беше държал с мен маркизът.

— Той знаеше много добре коя съм, когато спря мистър Пътнъм — заключих. — Нещо не е наред, усещам го.

— Мислиш ли, че Стейд е застрелял баща ти?

— Нямам отговор — признах тихо. — Но съм убедена, че смъртта му не е злополука. И според местните власти беше твърде странно, че някой е излязъл на разходка в тази част на гората с оръжие.

Хари мълча дълго, очевидно зает с мислите си. Станах, отидох до камината и протегнах ръце към пламъците. Тялото ми беше сковано и студено.

Влезе мистър Ноак.

— Мистър Хари, желаете ли да доведат коня ви?

— По дяволите, Ноак! — избухна Хари. — Защо толкова бързате да се отървете от мен?

— Не е прилично да останете в къщата с лейди Грейстоун, когато съпругът й отсъства — отговори натъртено старецът.

— Но тя ми е снаха! — извика възмутено Хари.

— Тя е млада дама, а съпругът й не е тук.

— Е, мисля, че не е добре да я оставим съвсем сама — успокои се Хари. — Младата дама има нужда от компания.

Те си говореха, като че не бях в стаята!

— Мистър Ноак, Хари ще тръгне след половин час — намесих се аз с цялата властност, която можах да събера.

Двамата ме погледнаха изненадано.

— Е, добре — промърмори Хари.

— Много добре, милейди — отговори с учтив поклон мистър Ноак.

Старецът прибави още дърва в огъня, попита дали желаем нови свещи и най-после си отиде. Хари имаше вид, като че през цялото време, докато Ноак беше в стаята, е стискал здраво зъби.

— Как го понасяш? — попита сърдито той, след като вратата се затвори.

— Аз обичам много мистър Ноак и държа да се отнасяш учтиво към него — отвърнах с лека усмивка.

— Ако желаеш да ти помагам в разследването на смъртта на баща ти, трябва да те посещавам — настоя той.

— Разбира се, че ще ме посещаваш, и то всеки ден. Само няма да нощуваш тук.

— Осъждаш ме да препускам петнадесет мили посред зима! Знаеш ли колко е студено? — попита жално той.

— През следващите дни няма да прекарваш много време в Грейстоун — успокоих го с усмивка аз. — Защото първата ти задача ще бъде да намериш Пади.

6

При следващите посещения на Хари обмислихме как да протече търсенето на Пади. Тъй като конете бяха единственото, от което верният ирландец наистина разбираше, бях абсолютно убедена, че той ще се опита да продължи работата на татко. Това означаваше, че е най-вероятно да бъде намерен на някой манеж. Фактът, че през януари не се провеждаха надбягвания, нанесе силен удар на плановете ни.

— Къде прекарваше зимата с баща си? — попита ме Хари в един студен следобед, докато седяхме пред буйния огън в камината и пиехме чай. Бях изненадана от посещението му, тъй като беше идвал и предишния ден.

Протегнах крака към огъня и раздвижих скованите си пръсти в леките кожени обувки.

— Обикновено прекарвахме зимата в Ирландия. Татко често купуваше млади коне от дребни ирландски скотовъди и ги продаваше с добра печалба в Англия.

— Мислиш ли, че Пади може да е отишъл в Ирландия?

— Според мен е твърде вероятно — признах.

Лицето на Хари изрази недоволство.

— Тогава не ни остава нищо друго, освен да прекратим търсенето и да изчакаме пролетта и началото на надбягванията.

Въздъхнах.

— Вероятно си прав.

Хари изду устни и се задълбочи в разглеждането на новите си ботуши. През целия следобед имах чувството, че се готви да ми каже нещо, и накрая той не издържа.

— Вчера пристигна писмо от Ейдриън — оповести мрачно той.

Усетих как цялата изстинах. Не казах нищо.

Хари вдигна глава и очите му бяха пълни със загриженост.

— Той участва в преговорите за френския заем.

Тъй като любезният мистър Крауфорд беше уредил да ми изпращат два лондонски вестника, знаех за какво говори Хари.

— Заемът от Беъринг, който ще позволи на Франция да започне с изплащането на военните репарации на съюзниците. За него ли говориш?

Хари кимна.

— Да, става въпрос за същия заем. — Една от точките в мирния договор, подписан в Париж, предвиждаше Франция да изплати на съюзниците обезщетение в размер на 700 милиона франка. Тъй като френското стопанство не беше в състояние да събере такава сума, британското правителство водеше преговори с банковите къщи Беъринг Брадърс и Хоупс за отпускане на заем.

— Договорът трябва да бъде подписан следващия месец — продължи Хари и лицето му още повече потъмня. — Ейдриън се връща в Лондон, за да помогне всичко да протече гладко.

Усетих как кръвта се отдръпна от бузите ми.

— Точно така — заяви Хари.

Прехапах долната си устна.

— Дали ще остане в Лондон, как мислиш? Или ще дойде и тук?

— Със сигурност знам, че има намерение да дойде в Грейстоун Аби — отвърна Хари. — Всъщност останах с впечатлението, че е планирал да остане в Англия. Писа ми, че твърде дълго е отсъствал от именията си.

Той ме погледна и с мъка потисна въздишката си. Огледах с тревога приятното светло и топло помещение. Беше прекрасно да живея в Ламбърн, но дълбоко в себе си знаех, че няма да е за дълго.

— Ако Ейдриън желае да се разведе, аз, разбира се, ще дам съгласието си — казах на Хари. — Но никога няма да се върна в дома на вуйчо си. Хари, ти трябва непременно да откриеш Пади. Направи го заради мен. Така ще мога да живея с него.

Хари явно не споделяше мнението ми.

— Ейдриън няма да се разведе, Кейт. Помисли си какъв скандал ще се вдигне!

— Ако лейди Мери наистина го обича, няма да я е грижа за скандала — възразих аз.

Хари поклати глава.

— Лейди Мери няма значение — обясни той. — Ейдриън няма да се разведе.

Може би е свързано с желанието му да се занимава с политика, помислих си. Може би разводът щеше да опетни доброто му име и затова беше недопустим.

Цяла зима бях размишлявала над проблема и сега споменах второто решение, което беше възможно.

— Може би ще постигнем анулиране на брака. Нямам представа при какви условия един брак може да бъде обявен за невалиден, но ние никога не сме имали истински брак. Никога не сме живели заедно.

— Ако Ейдриън има поне малко ум в главата си, ще си запази жената, с която бог го е дарил — отговори рязко Хари. — Това е най-доброто, което може да направи.

Бях трогната.

— Хари, това е много мило от твоя страна, но твоят брат вярва, че съм била посветена в плана на Шарлууд, и не се отнася с особена симпатия към мен.

— Аз ще му отворя очите — обеща Хари. — Който те познава отблизо, веднага разбира, че никога, при никакви обстоятелства не би участвала в подобна подла интрига.

Тъй като бях много потисната, доверието му в мен ме разтърси до дън душа.

— Благодаря ти, Хари — прошепнах трогнато.

Младият ми девер ме дари с ободряваща усмивка.

— Не се страхувай, Кейт, аз ще говоря с Ейдриън. Ще видиш, че всичко ще свърши добре. Ейдриън е човек на честта. Няма да те отблъсне.

— Стига, Хари, не искам милостиня — отвърнах раздразнено аз.

Той не отговори и аз реших да изоставя темата. Бях само една обикновена млада жена без мъжка закрила, без средства, без опората на семейството си. Ако аз нямах нужда от милостиня, тогава не знаех кой друг. Не е нужно да казвам, че тази мисъл съвсем не ме изпълни с радост.

— Може би аз не искам да бъда омъжена за него — проговорих с детинска упоритост.

— Не ставай глупава, Кейт — укори ме сърдито Хари.

Погледнах го мрачно, но не намерих отговор.

Споразумението между Беъринг Брадърс и Хоупс и френското правителство беше подписано на 10 февруари 1817 година. Граф Грейстоун присъстваше на подписването като представител на британското правителство. След два дни той напусна Лондон, за да отиде в семейното имение Грейстоун Аби, което се намираше в близост до Нюбъри, в графство Беркшайър. Знаех всичко това, защото Хари долетя като вихър, за да ми донесе вестта, че Ейдриън ще пристигне в Грейстоун на следващия ден.

Минаха още три дни, докато лордът се появи в Ламбърн.

Предполагам, всички ще разберат, че това не беше лесно време за мен. Тъй като времето позволяваше, яздех всички коне, които бяха в обора, не на последно място и за да се разсейвам. Когато си бях вкъщи, бях толкова нервна, че не можех дори да чета. Тъй като в библиотеката на Ламбърн нямаше нито един роман, цяла зима се занимавах с „Благосъстоянието на нациите“ от Адам Смит, труд, който не може да бъде четен бегло и без съсредоточаване.

Той пристигна на шестнадесети февруари в единадесет сутринта и ме завари в къщата, тъй като през нощта земята беше замръзнала и трябваше да почакам да се позатопли, преди да отида в обора. От няколко дни мисис Ноак непрестанно ме укоряваше, че нямам апетит, и тази сутрин се бях скрила в библиотеката, за да не я срещна. Почти час седях в креслото пред камината и се взирах с празен поглед в огъня, когато влезе мистър Ноак и съобщи с подозрителна мекота:

— Негова светлост е тук, милейди.

Скочих като опарена. Само след секунди Ейдриън влезе в библиотеката. Бях забравила колко е висок. Раменете му изпълниха рамката на вратата.

— Как сте, милорд — проговорих тихо и учтиво.

Настъпи пауза. Сигурно гласът ми беше прозвучал, като че се срещахме за първи път.

— Добре съм — отвърна той. — Надявам се, че и ти си добре.

— Да — прошепнах. Не ми хрумваше нищо друго. Хвърлих умолителен поглед към мистър Ноак, но той се приготви да си върви.

— Да кажа ли на мисис Ноак, че днес ще обядвате с нас, милорд?

— Да, Ноак, благодаря.

Мистър Ноак излезе и ме остави сама с Ейдриън. Със съпруга ми.

— Седни, Кейт — проговори меко той. — Няма да те изям.

Отпуснах се в едно от сините кресла пред камината и той седна срещу мен на креслото, на което обикновено седеше Хари. Носеше син жакет, светлокафяви панталони и високи ботуши. Тъй като лицето му беше зачервено от студа, предположих, че сам е карал каретата. Седях мълчаливо и чаках, скръстила ръце в скута си.

— Е поне не си бъбрица — установи развеселено той.

— Не знам какво да кажа — отговорих, без да се замислям, и бързо прехапах устни. — Държах се с вас толкова лошо, а вие бяхте толкова великодушен, че се срамувам.

Ейдриън вдигна вежди.

— Не можеш да твърдиш, че съм постъпил великодушно, като съм те оставил девет месеца сама.

— Вие ми позволихте да живея в тази прекрасна къща — обясних аз. — Даже ми дадохте издръжка. Знаете много добре какви бяха обстоятелствата около женитбата ни, милорд. Затова съм на мнение, че бяхте много… — спрях, за да намеря подходящата дума, но не ми хрумна нищо по-добро и повторих: — много великодушен.

Този път Ейдриън вдигна само едната си вежда. Косата му блестеше от сиянието на огъня, както беше блестяла косата на Хари, но той не будеше у мен безгрижието и задоволството, които ме обземаха в присъствието на Хари.

Когато Ейдриън заговори отново, гласът му прозвуча доста по-рязко:

— Както управителят ми, така и брат ми се постараха да ме убедят, че ти не си участвала в мръсния план на Шарлууд и си станала жертва на интригите му също като мен.

Значи аз също трябваше да се опитам да го убедя!

— Вярно е, аз нямах и понятие какво е замислил вуйчо Мартин. Ако знаех, никога, никога нямаше да тръгна с вас. Но… — Усетих, че се изчервих. Досега издържах на погледа му, но не можех повече. Сведох виновно очи, неспособна да понеса присъдата на коравите сиви очи.

— Но… — подсети ме той — не гневно, само любопитно.

Вече нищо не можеше да ме спре.

— Трябваше да откажа да се омъжа за вас. Беше проява на страхливост от моя страна да се поддам на натиска на вуйчо си. Това е моята вина и се разкайвам за стореното. Вече казах, че ще направя всичко, което желаете… — Лицето ми стана тъмночервено, защото си припомних какво беше станало след тези думи, и вдигнах глава, за да видя дали и той помни. Изражението му беше сериозно.

Продължих забързано:

— Ако желаете анулиране на брака, аз ще направя всичко, за да ви помогна.

— Ако реша да обявя брака ни за невалиден, ти ще се върнеш ли при Шарлууд?

— Никога! — Гласът ми затрепери издайнически. Преглътнах и се постарах да говоря спокойно и разумно. — Дълго размишлявах. Знам, че притежавате много къщи. Може би се нуждаете от икономка? — Тази идея ми беше хрумнала само преди два дни, но ми се струваше изключително подходяща.

— Значи ли това, че искаш да прекараш живота си като икономка? — попита невярващо Ейдриън.

— Мисис Ноак ме научи да готвя — отговорих със законна гордост. — Цяла зима я наблюдавах как работи и съм сигурна, че ще се справя.

— Кейт, твоят дядо е бил виконт. Не е нужно да се учиш да готвиш.

Той не ме разбираше. Мисля, че не го и очаквах.

— Мога също да потърся Пади О’Грейди, стария коняр на татко, и да остана при него. Той ме познава от раждането ми.

— Но ти не можеш да живееш с един коняр — отвърна нетърпеливо Ейдриън.

— Пади е много повече от това — възразих. — Той беше като член на семейството.

На устата му се изписа корава линия.

— Ако решим да анулираме този брак, ще се погрижа да имаш достатъчно пари, за да водиш собствено домакинство и да живееш, както ти харесва.

— Не мога да взема парите ви — отговорих аз и бях напълно сериозна.

Мистър Ноак се появи на входа и възвести:

— Милейди, обедът е сервиран. В трапезарията.

— Благодаря, мистър Ноак.

Когато излязохме от библиотеката, Ейдриън попита любопитно:

— Защо Ноак сметна за необходимо да подчертае така силно думата „трапезария“?

Нямаше смисъл да го лъжа.

— Обикновено се храня в кухнята. Но мисис Ноак не престана да ме укорява, че се държа неподобаващо.

Всички допълнителни дъски от голямата маса в трапезарията бяха махнати още преди месеци и двамата с Ейдриън седяхме недалеч един от друг. Помежду ни беше блещукащата махагонова повърхност на масата. Мистър Ноак донесе супа от полска опашка, но аз можах да преглътна само една лъжица, тъй като стомахът ми се бунтуваше.

Ейдриън почти беше изял супата си, когато мистър Ноак, който стоеше до стената и чакаше да вземе чиниите за супа и да сервира следващото ястие, проговори с подчертана мекота:

— Милейди, мисис Ноак ще се ядоса много, като види, че не сте си изяли супата.

Ейдриън вдигна глава.

— Много съжалявам, мистър Ноак — отговорих. — Но просто нямам апетит.

— Ноак, всеки път ли следите дали дамата на къщата се храни добре? — попита меко Ейдриън.

Старецът го погледна развеселено.

— Извинете ме, милорд. Не исках да се намесвам. Но работата е там, че милейди почти цяла седмица страда от липса на апетит и ние… — Той остави изречението недовършено.

— Вие никога не се намесвате, където не трябва, мистър Ноак — отговорих твърдо. — Ще се опитам да изям супата. Знам, че е много вкусна. — И за да му покажа добрата си воля, погълнах бързо няколко лъжици.

Остатъкът от обеда премина много приятно и аз през цялото време се стараех да си похапвам солидно от поднасяните ястия, за да умиротворя мисис Ноак. Задавах на Ейдриън въпроси за френския заем и той ми отговаряше с готовност, която помнех от първата половина на катастрофалния ни излет, преди да се счупи оста. За известно време дори забравих, че той вероятно ме мразеше.

Спомних си този факт, когато седнахме отново в библиотеката и се погледнахме.

— Кейт, не е лесно да се постигне анулиране на брака.

— Аз съм готова да се закълна, че вуйчо ми направи всичко това, за да ви унижи — отговорих твърдо.

Брадичката му се опъна.

— Проклет да бъда, ако позволя светът да узнае, че Шарлууд ме е подмамил в най-стария капан на света.

— Прав сте — прошепнах замислено аз. — За всички ни ще бъде неловко. Но може би е по-добре да го изтърпим и да приключим веднъж завинаги. Ще понесете ли да живеете до края на дните си с жена, която не обичате?

Мълчание. Кадифените завеси бяха вдигнати, слънчевите лъчи падаха косо през старите прозорци и се събираха върху износения персийски килим. Наблюдавах напрегнато прашинките, които танцуваха на светлото сияние.

Изведнъж Ейдриън се изправи пред мен, хвана брадичката ми и вдигна лицето ми към своето. Бях безкрайно изненадана, когато усетих мазоли на аристократичните му ръце.

— Ти си или невероятно наивна, или си най-добрата артистка, която някога съм срещал — проговори тихо той.

Не можах да удържа гнева си. Извърнах се рязко и той ме пусна. Отстъпих няколко крачки назад и го погледнах с цялата злоба, на която бях способна.

— Не съм нито едното, нито другото! — извиках възбудено аз.

— Наистина ли?

— Наистина! Не съм!

Той ме погледна изпитателно и кимна.

— Добре. Тогава да отидем в оборите, за да ми покажеш Елза.

Начинът, по който смени темата, беше, меко казано, объркващ, но се зарадвах, че ме покани да отидем в обора. Облякох зимния си костюм за езда, а той се уви в дебелата пелерина и се запътихме към обора.

Слънцето беше затоплило въздуха, докато бяхме обядвали, и аз веднага подложих лицето си на топлите лъчи. Единственият шум беше скърцането на ботушите ни по чакъла на алеята.

Щом се изправихме пред бокса на Елза, Ейдриън извика името й с необикновено мек и нежен глас.

— Е, как си, моето момиче? — попита с обич той. — Ела тук и ме поздрави.

Кобилата го позна. Вдигна глава, наостри уши, после бавно се обърна и закрачи към него с протегната шия и мек поглед. Изцвили тихичко и потърка муцуна в рамото му. Той протегна ръка и нежно поглади бялата звезда на челото й.

Мисля, че това беше мигът, когато се влюбих в него.

— Изглежда прекрасно — прошепна след малко Ейдриън, обърнат към мен.

Той нахлузи през главата й дългото въже, стегна го и я изведе от бокса. Слънцето направи тъмната й зимна грива още по-блестяща. Ейдриън ме погледна подканващо.

— Искам да видя как си я обучила — помоли той.

— Отивам да донеса седлото, милейди — предложи Уил, преди да мога да отговоря, и се втурна към стаичката, докато ние с Ейдриън стояхме един до друг насред двора и наблюдавахме кобилата.

Помилвах грациозно извитата й шия и попитах:

— На колко години беше, когато я купихте?

— Тя на четири, а аз на четиринадесет — отвърна с усмивка Ейдриън. — Няколко пъти беше излизала на състезание в Нюмаркет без особен успех, затова я купих евтино. Ако си спомням добре, дадох за нея половината от половингодишната си издръжка.

— Тялото й е съвършено оформено — казах аз. — Не се ли опитахте да я използвате за разплод?

— О, разбира се. Роди две мъртви жребчета и се отказах да правя повече опити, защото не исках да я мъча.

— Не помислихте ли да я вземете в Испания?

— Не и моето малко момиче — отговори той с тон, в който се смесваха веселие и привързаност. — Трябва да знаеш, че тя не е истински кон. Тя е принцеса в образа на кон.

Не можах да не се засмея. Той беше намерил най-подходящата характеристика за Елза.

Уил пристигна със седлото ми и го сложи на гърба на Елза. Когато усети тежестта, тя наостри уши, но веднага ги отпусна, когато успокоително цъкнах с език.

— Не можех да я изложа на трудностите и опасностите на кавалерийския живот — обясни Ейдриън, — но сърцето не ми позволяваше да я продам на някой безразсъден ловец на лисици. Затова я изпратих в Ламбърн. Знам, че беше твърде млада, за да прекара живота си в обора, но не намерих друга възможност.

Докато говорехме, Уил беше затегнал ремъците на седлото и сега каза:

— Готова е, милейди.

Ейдриън хвърли бърз поглед към стълбичката, която аз почти не използвах, макар че Елза беше висока поне шестнадесет разтега. Пъхнах лявото си стъпало в стремето и се метнах на седлото. Насочих Елза към заграденото място и Ейдриън ме последва, като непринудено бъбреше с Уил.

Както винаги, започнах упражненията с широки стъпки при отпусната юзда, за да раздвижа мускулите на Елза. После преминахме към препускане в тръс. Описахме няколко кръга на двете страни и след около четвърт час започнах да ги стеснявам.

Конят, обязден в класически маниер, е еластичен, стои винаги изправен и гледа напред. Стъпва равномерно и мускулестият му гръб образува естествен мост между активния заден крайник и челюстта. Елза беше реагирала бързо на опитите ми да я обучавам. Мускулите й се развиваха непрестанно, изражението й издаваше постоянна бдителност, тя изглеждаше и се движеше като кон, който е поне наполовина по-млад.

Яздих половин час, което е напълно достатъчно за интензивните упражнения, които прилагах. Ейдриън отвори вратичката, за да излезем от площадката, и застана до главата на Елза, докато аз сляза от седлото. Както винаги, я похвалих с няколко топли думи и й дадох бучка захар, след което предоставих на Уил да я отведе в бокса при сеното.

Ейдриън проговори за първи път от половин час насам:

— Винаги съм искал да я яздя по този начин, но не знаех как да започна…

— Татко ме научи — обясних. — Преди революцията е учил в Сомюр.

Излязохме заедно от обора и се запътихме обратно към къщата. Главата ми едва стигаше до рамото му, виждах как скъсяваше крачките си, за да ги изравни с моите.

— Аз разполагах само с литература — отговори той. — „Ecol de Cavalerie“ от Ла Гуерниер ми беше като библия, но нямаше нито един човек, който би могъл да ми покаже някои практически упражнения.

— Дори само с помощта на книгата сте постигнал много. — По ослепително синьото небе се гонеха бели облачета, от къщата се носеше миризма на огън. — Честно казано, бях много учудена, когато първия път установих колко добре обяздена е кобилата. Обикновено англичаните са тромави и…

Той не отговори и аз изпитах опасения, че бях засегнала кавалерийската му чест.

— Исках само да кажа, че англичаните не яздят в класически стил — опитах се да се оправдая.

— В младостта си херцог Уелингтън е яздил в манежа на Анжер — каза Ейдриън. — Винаги е бил на мнение, че английската кавалерия се състои от некадърници.

Татко беше на същото мнение, но аз сметнах за по-умно да не се задълбочавам в тази тема.

— Сигурна съм, че херцогът не е имал предвид вас, като е изказвал тази оценка — отговорих.

Ейдриън явно се развесели от начина, по който защитих ездаческото му изкуство.

— Учих много — беше всичко, което каза. Когато минахме покрай старата млекарница, земята беше заледена и аз закрачих по-внимателно, за да не се подхлъзна.

— В Лисабон имах възможност да яздя в кралския манеж — казваше точно в този момент Ейдриън. — Това беше дар от небето.

Погледнах го и той ми се усмихна. За първи път се усмихваше по този специален начин и сърцето ми заби като безумно.

— Върнах се от Португалия с млад лузитански жребец — заключи гордо той и отново ми се усмихна.

Не можах да се удържа и го зяпнах смаяно. Лузитанските коне са топлокръвни, характерни за Португалия, и от векове насам се отглеждат единствено за дресура. Те са скъпи и редки като липицанските от испанския придворен манеж във Виена.

— Тук, в Англия? — попитах задъхано. Португалците бяха известни с нежеланието си да продават скъпоценните си коне извън страната.

— Да, в обора на Грейстоун — отговори с усмивка Ейдриън. — Непременно трябва да го видиш и да го пояздиш.

7

— Много ли се ядоса брат ти, че са те изхвърлили от Оксфорд? — попитах Хари. След първото посещение преди пет дни съпругът ми не бе идвал отново в Ламбърн. Днес Хари се появи за първи път оттогава.

Седяхме, както обикновено, в библиотеката и Хари сладко си хапваше от масленките на мисис Ноак. Когато омете всичко до троха, той заговори мрачно:

— Ейдриън не беше гневен, а по-скоро разочарован. Мисля, че съвестта ми щеше да понесе много по-добре изблик на гняв, отколкото това тихо недоволство.

Разбирах го много добре.

— Разбира се, той очаква да продължа следването си — обясни Хари. — Нареди ми междувременно да уча с тукашния свещеник, за да не изоставам.

— Мислиш ли, че ще ти остане време да търсиш Пади? — попитах колебливо.

— Кейт, намирането на Пади е най-важната ми задача — успокои ме Хари и отпи голяма глътка чай.

Да чуя това, беше голямо облекчение за мен, тъй като бях започнала да се тревожа какви последствия ще има завръщането на Ейдриън върху нашите търсения.

— Прочете ли вчерашния „Морнинг пост“? — попита Хари.

— Не. — От пет дни не бях хапвала почти нищо, днес дори не опитах чудесните сладки на мисис Ноак. — Получавам вестниците с няколко дни закъснение.

— Ейдриън ги получава навреме — каза Хари и вдигна веждата си по начин, който вече ми беше направил впечатление у Ейдриън. Интересно защо, досега не бях забелязала този навик у Хари.

— В клюкарската страница има една интересна бележка.

Нетърпеливо затропах с обувки по килима.

— Имаш ли намерение да ми кажеш за какво се отнася или ще продължаваш да седиш насреща ми и да се хилиш?

— Но аз не се хиля — възрази възмутено той.

— Напротив, точно това правиш.

— Не е така.

Затворих очи и безмълвно преброих до десет. На осем чух шумолене на хартия. Когато отворих очи, Хари стоеше до креслото ми с изрезка от вестник в ръка. Един поглед ми беше достатъчен, за да разбера, че е от „Морнинг пост“. Посегнах към изрезката и се наведох над нея.

„Интересната бележка“, както бе казал Хари, беше на първо място в клюкарската страница.

Къде ли е скрита съпругата на един от нашите почтени лордове, който наскоро се завърна от чужбина? Дали пък слуховете за развод не почиват върху факти? И ако да, какво ще стане тогава с политическата му кариера?

— Майчице мила! — Подадох му гнусната бележка. — Брат ти сигурно е бесен от гняв?

— Бушува — отвърна Хари и се отпусна отново в креслото си, след което протегна крака към топлината на огъня. — Ейдриън не понася, когато трябва да действа под натиск, а Шарлууд вече два пъти го поставя в това положение.

— Смяташ ли, че това е работа на Шарлууд? — попитах и посочих бележката.

— На кого другиго? Ти как мислиш?

— Вероятно си прав — отговорих потиснато.

— Посъветвах Ейдриън да покаже съпругата си на цялото общество, за да направи брака ви достоверен — обясни Хари. — Това е единствената възможност да си отмъсти на онзи негодник. — Моят девер изглеждаше много доволен от себе си. — Брат ми най-сетне трябва да признае, че съм прав.

— Какво по-точно му каза? — попитах бавно.

— Ейдриън трябва да стори всичко възможно, за да убеди хората, че има щастлив брак, Кейт. В крайна сметка няма причина, поради която с Ейдриън да не можете да живеете заедно. Млади сте, не сте грозни и споделяте страстта към конете. — Той ме погледна с ангелска усмивка. — Какво би могло да попречи на щастието ви?

Тази наистина гигантска по размерите си безчувственост ме накара да загубя ума и дума. Явно Хари разтълкува правилно израза на лицето ми, защото махна многозначително с ръка.

— Кейт, трябва най-после да слезеш от високото седло на земята. Като казах това, мислех по-скоро за теб, отколкото за Ейдриън. Ти си тази, която се нуждае от дом.

Отворих уста да отговоря, но той поклати глава и не ми позволи.

— Избий си от главата, че би могла да живееш под един покрив с онзи стар ирландски коняр. Това е невъзможно. Ти си дама, а дамите не съжителстват с коняри. Животът с Ейдриън ще бъде много по-добър за теб.

Изчаках да видя дали е свършил и попитах:

— За мен може би наистина е по-добре, но какво ще кажеш за Ейдриън? Нямам намерение да го окова завинаги в един принудителен брак.

— Нищо по-добро не може да му се случи — гласеше краткият коментар на Хари. — Ти му подхождаш много повече от онази досадна лейди Мери.

Според мен това беше повече от съмнително, но беше много мило от страна на Хари да ми го каже. Взех вестника от ръката му и прочетох бележката още веднъж.

— Вярно ли е, че разводът би застрашил политическата кариера на брат ти? — попитах.

— Да, категорично.

— Но мъжете винаги имат любовници — възразих. — Даже херцог Уелингтън има любовница! Това изобщо не вреди на политическата му кариера?

— Кейт, Уелингтън няма да се разведе. Любовниците са едно, разводите съвсем друго.

Хвана ме яд на обществото, в което живеехме.

— И това ако не е лицемерие, тогава…

— Разбира се, че е лицемерие — съгласи се с готовност Хари. — Но не можем да го променим, Кейт. Ти си длъжна да останеш омъжена за Ейдриън, за да не му навредиш.

Смръщих чело, облегнах се назад и се загледах в пламъците. След кратко мълчание Хари заговори окуражително:

— Помисли малко, Кейт! Ако си останем роднини, ще ни бъде много по-лесно да изясним обстоятелствата около смъртта на баща ти. Като съпруга на Ейдриън ти ще си винаги близо до мен. Обаче ако настояваш за развод, няма да мога да те посещавам.

Прехапах устни.

— Мисля, че си прав — проговорих едва чуто.

— Вероятно Ейдриън ще те посети още утре — продължи Хари. — Затова сметнах, че е по-добре да те подготвя за онова, което ще ти каже.

— Ти си твърде съобразителен млад мъж, Хари — похвалих го.

— Само не се поддавай на униние, Кейт — проговори предупредително той. — Ейдриън е чудесен човек. Опасенията ти са напълно необосновани. Няма да намериш друг мъж, с когото да се чувстваш така добре.

Цяла нощ не можах да заспя. Разумът ми се въртеше в кръг отново и отново като куче, решило да улови опашката си.

Ейдриън е чудесен, и аз искам да остана негова жена.

Ако той консумира брака и ме намрази, ще се чувствам отвратително.

Той вече обича друга. Лейди Мери, идеалът за съвършенство.

Не знам как да се държа като графиня. Непрекъснато ще го поставям в неловко положение.

Може би ще успея да го накарам да ме обикне.

Ейдриън е чудесен човек, и аз искам да остана негова жена.

Вярвам, разбирате, че упражнението не мина кой знае колко успешно. На сутринта очите ми бяха обградени с черни кръгове. Можете да си представите коментарите на мисис и мистър Ноак.

Небето беше забулено с ниски сиви облаци. Въздухът миришеше на сняг. Ейдриън надали ще дойде в такова време, помислих си и реших да се заровя в библиотеката и да се съсредоточа върху „Благосъстоянието на нациите“. Бях прочела само една страница, когато той влезе.

Палтото му беше посипано със сняг, топящите се снежинки блещукаха като диаманти върху гладко изчетканата коса. Погледнах го над ръба на книгата, но не казах нито дума.

Мистър Ноак пое палтото му и попита дали да донесе чай, или може би пунш с ром.

— Засега не, Ноак — отговори Ейдриън. — Искам да остана насаме с милейди. Трябва да обсъдим нещо важно.

— Разбира се, милорд. — Старецът говореше почтително, не както разговаряше с мен.

След като вратата се затвори зад мистър Ноак, Ейдриън пристъпи към огъня и протегна ръце към топлината.

— Заваля сняг — каза той.

— Да.

Ейдриън въздъхна, обърна се към мен и ме погледна.

— Кейт, боя се, че трябва да запазим брака си.

Върховете на влажната му коса, затоплени от огъня, се бяха разпилели като перушина. Затворих бавно книгата си.

— И защо? — попитах.

Ейдриън вдигна вежди.

— Мислех, че вчера Хари е долетял при теб с броя на „Морнинг пост“.

— Да, показа ми го.

Веждите му се вдигнаха още по-високо.

— Тогава би трябвало да си разбрала. В интерес и на двама ни е да запазим брака си. Да говорим честно, скъпа моя: ти не знаеш къде ще отидеш, а аз не искам да изглеждам като идиот в очите на всичките си приятели.

Как копнеех да го погледна! Но се страхувах, че той ще прочете това желание в очите ми, и сведох глава.

— Не искам да се тревожите за моето благополучие, милорд — проговорих сковано. — Бъдете уверен, че съм напълно в състояние да се грижа сама за себе си.

— Това съвсем не отговаря на впечатлението, с което останах в гостилницата на Лъстър — възрази той.

Вдигнах рязко глава и го погледнах смаяно. Изправих се като свещ, без да докосвам с гърба си креслото, и попитах:

— Какво искате да кажете с тази забележка?

Сивите очи ме гледаха спокойно.

— Искам да кажа, че ти се страхуваш до смърт от Шарлууд. Затова се съгласих да се оженя за теб, Кейт. Само един безчувствен мъж би те поверил отново във властта му.

Сякаш някой ме удари по главата.

— А аз си мислех, че сте убеден в съучастничеството ми — претворих задавено.

— Дори ако си била съучастница, направила си го само от страх — отговори той и след кратка пауза попита: — Какво ти е сторил този човек, Кейт?

Притиснах ръце към пламтящите си бузи.

— Нищо не ми е сторил! Не се страхувам от него. Не беше нужно да се жените за мен заради това. Аз съм напълно в състояние да се грижа за себе си.

— Да, разбира се, затова предпочете да работиш като икономка, когато те попитах дали ще се върнеш при вуйчо си — отговори спокойно той.

— Не мога да го понасям — признах аз през здраво стиснати зъби. — Но не ме е страх от него.

Този път Ейдриън вдигна и двете си вежди в знак на неверие.

Бях толкова възбудена, че скочих, и книгата, която бях забравила в скута си, падна на пода. Наведох се да я взема и когато се изправих, Ейдриън протегна ръка и я взе от ръцете ми.

— Какво четеш?

Погледнах жилестата ръка с дълги пръсти, от която се излъчваше властност, и бавно му подадох книгата.

— Адам Смит? — проговори учудено той и ме погледна. — Разбираш ли за какво става дума?

— Не — отговорих и още по-здраво стиснах зъби. — Седя си и плъзгам поглед по редовете.

Ейдриън се усмихна развеселено.

— Съжалявам. Не исках да те обидя, Кейт. Работата е там, че не бях виждал нито една млада дама, която да се интересува от национална икономика.

— Не намерих нито един роман в библиотеката — защитих се аз.

Сега вече Ейдриън се засмя.

— Казах, че съжалявам.

— Не обичам да се държат към мен снизходително — обясних спокойно.

Веселостта изчезна от лицето му и то стана замислено.

— Ще го запомня.

Реших, че е дошло времето да поговорим откровено.

— Преди да продължим дискусията, милорд, искам да изясним някои неща — започнах аз.

Ейдриън се облегна на топлия перваз на камината и скръсти ръце на гърдите си.

— Слушам те — промълви той и склони глава.

Не смеейки да го погледна, се взрях в килима. Избледнялата розово-синя повърхност беше осеяна с изгорени места, защото искрите от камината често улучваха меката стара вълна.

— Трябва да ви кажа, че нямам и понятие какво се иска от една графиня — започнах смело. — Това е причината, поради която вуйчо ме принуди да се омъжа за вас. Той знае, че дъщерята на един… — преглътнах и се принудих да произнеса думите — … на един ирландски авантюрист… — затворих очи и безмълвно помолих татко за извинение, след което продължих: — … ще унищожи веднъж завинаги политическите ви амбиции. — Бързо вдигнах глава, за да уловя реакцията му, но изражението му беше неразгадаемо. Погледът ми се устреми отново към килима. — Нямам представа как трябва да се държи съпругата на човек като вас. — Гласът ми звучеше все по-уверено. — Не знам как да ръководя домакинството на Грейстоун Аби. Деветте месеца в Ламбърн бяха най-дългият период, който съм прекарала на едно място. Дотогава домът ми се състоеше от поредица наети квартири. — Вдигнах глава и си заповядах да срещна погледа му. — Милорд, аз не съм подходяща за ваша съпруга. Мисля, че най-добре е да се разведете с мен.

Беше ми доста трудно да произнеса тази реч, тъй като имах чувството, че предавам баща си, но бях лежала будна цяла нощ и знаех, че думите трябва да бъдат казани.

Тъй като мълчанието на Ейдриън късаше нервите ми, заговорих отново:

— Прав сте, като казвате, че не мога да понасям вуйчо си, но се лъжете, като смятате, че нямам къде да отида. Ако откриете къде се намира в момента Пади О’Грейди, ще мога да живея при него и ще има кой да се грижи за мен.

Когато най-сетне заговори, Ейдриън го направи съвсем тихо.

— Кейт, ужасно съжалявам, че не съм познавал баща ти. Той те е научил не само да седиш безупречно на седлото, но и да бъдеш искрена и честна. Сигурно е бил великолепен човек.

Лицето му се разми пред очите ми. Стиснах юмруци и си заповядах да се овладея.

— Такъв беше — отговорих натъртено.

— Всичко, което ми каза досега, е вярно, Кейт — продължи все така меко Ейдриън, — но забрави нещо много важно.

— И кое е то? — Не смеех да примигна, защото сълзите ми всеки момент щяха да потекат. Затова държах очите си широко отворени.

— Не знаеш много неща, но можеш да ги научиш.

Не издържах и затворих очи. Слава богу, не заплаках.

— Каза ми, че можеш да работиш като икономка — продължи той. — Излъга ли ме?

— Разбира се, че не! Знам, че ще се справя.

— Е, да си графиня е много по-лесно, отколкото да си икономка в голяма къща.

Погледнах го несигурно. Той се отблъсна от камината и протегна ръка.

— Ела при мен — проговори тихо той.

Сърцето ми заби като безумно. Направих една крачка към него и спрях. Той ме чакаше с протегната ръка.

Направих още една крачка, после още една, докато бях достатъчно близо, за да сложа ръката си в неговата. Пръстите, учудващо корави и грапави, се сключиха около моите. Той ме привлече към себе си, по-близо, още по-близо, докато се опрях на гърдите му. Кожата му миришеше на слънце. Поех дълбоко замайващия аромат и потреперих.

— Погледни ме — помоли той.

Вдигнах глава и видях как устата му се приближава към моята.

Този път в целувката нямаше гняв. Устните му бяха топли и меки, не корави и настойчиви, и въздействието им беше опустошително. Отметнах глава назад, за да се насладя на замайващото усещане, и тялото ми се повдигна към неговото. Секундите минаваха и светът се въртеше около мен все по-силно. Усещах топлината на огъня по краката си, усещах как дългите му пръсти притискаха талията ми, за да ме притеглят към тялото му. Отговорих на целувката с цялото си сърце и изпитах неописуемо блаженство.

Когато Ейдриън вдигна глава и отпусна ръце, изпитах отчаяние, но когато разумът ми отново заработи и се сетих, че се намирам в библиотеката на Ламбърн, че в камината гори огън, а старите Ноак чакат в кухнята, че мъжът, който ме бе целувал с такава страст, се е оженил за мен против волята си, изведнъж изпитах вледеняващ страх.

Отдръпнах се. Вдигнах ръка към устата си, сякаш трябваше да я запазя от погледа му. Не се учудих, че ръката ми трепери. Беше ме страх да го погледна, не исках той да си помисли, че съм леко момиче, както ме бе нарекъл преди време.

— Няма от какво да се страхуваш, Кейт — проговори меко той. Гласът му звучеше по-дрезгаво от обикновено, но в тона му нямаше и следа от презрение. Погледнах го любопитно.

Една непокорна къдрица беше паднала на челото му. Очите му, полускрити под дългите мигли, изглеждаха съвсем светли.

— Не ме гледай така, мила. Обещавам, че никога повече няма да се държа зле с теб.

Макар че изпитвах силно желание да се озова отново в прегръдките му, усетих и нещо като облекчение. Предпочитах да се контролирам и знаех, че ще се издам веднага щом той ме докосне.

— Седни, Кейт — помоли той. — Трябва да поговорим.

Кимнах послушно. Направих няколко крачки към креслото и се отпуснах тежко на меката седалка. Ейдриън седна насреща ми. Когато Ейдриън седеше в креслото, то изглеждаше много по-малко, отколкото когато в него седеше Хари. Той нетърпеливо зарови пръсти в косата си и приглади назад опърничавите къдрици.

— След два дни ще се преселиш в Грейстоун Аби — заговори той. — Там ще останем достатъчно дълго, за да научиш всички неща, които трябва да знае моята графиня — и съм сигурен, че ще се справиш бързо. В началото на сезона ще заминем за Лондон и веднъж завинаги ще затворим устата на клюкарите.

— Мислех, че искате да говорите с мен — отбелязах кротко. — Но досега чух само заповеди.

Ейдриън присви очи.

— Казах ли нещо, с което не си съгласна? — Тонът му беше учтив, даже прекалено учтив.

— Щеше да ми бъде по-приятно, ако ме бяхте попитали — обясних. — Не ми харесва, когато ме командват.

Гордеех се със себе си. Гласът ми звучеше спокойно и хладно. Той не можеше да заподозре, че изпитвах смъртен страх. Но трябваше още от самото начало да изясня нещата между нас. Нямах намерение да танцувам по свирката му. Бях твърде горда, за да се подчинявам на когото и да било.

Между нас се възцари мълчание и аз нямах намерение да го прекъсна първа. Накрая Ейдриън ме погледна и попита:

— Имаш ли нещо против вдругиден да се преселиш в Грейстоун Аби? — Този път тонът му беше абсолютно вежлив, изразът на лицето също.

— Не е чудно, че постигате всичко, което поискате, милорд — извиках с искрено възхищение. — Никой не би разбрал по израза на лицето ви, че пръстите ви сърбят да ме стиснете за гушата.

Ейдриън избухна в смях.

— Наистина ме засърбяха пръстите да направя нещо с теб — отвърна той, — но съвсем не възнамерявам да те убия.

Реагирах непряко на тази забележка.

— Истински ли ще бъде бракът ни?

— Мисля, че вече говорихме за това.

Погледът ми отново потърси убежище в килима. Чувствах се неловко и се срамувах да задавам въпроси, но трябваше да зная отговора.

— Искам да кажа… ще бъдем ли наистина мъж и жена? — Той не отговори и аз попитах направо: — Ще… ще спим ли заедно?

— Да.

— Ах…

— Неприятна ли ти е тази представа?

— Още не знам.

— Щом заживеем под един покрив, Кейт, целият свят ще ни смята за истински съпрузи. Ако имаш сериозни възражения срещу брачното легло, най-добре е да ми ги кажеш още днес.

— Сигурен ли сте, че не ви трябва икономка?

— Съвсем сигурен. — Този човек се забавляваше с мен! След целувката знаеше много добре, че съм готова да споделя леглото му. Сигурно точно затова ме беше целунал.

Вдигнах поглед от килима и произнесох с цялото достойнство, което имах на разположение:

— Тогава ще бъда ваша жена, милорд.

— Благодаря ти. — Ейдриън, който изглеждаше потънал в мислите си, разтърси глава и стана. — По-добре да се върна в Грейстоун, преди тази снежна виелица да се превърне в страшна буря. — Той се изправи, отиде до вратата и повика мистър Ноак.

Хукнах след него.

— Няма ли първо да хапнете нещо, милорд?

Мистър Ноак донесе дебелото палто.

— Нямам време, Кейт — каза Ейдриън, облече палтото и го закопча догоре. Обърна се към Ноак и каза: — Сам ще отида до обора, Ноак, не е нужно да ме придружавате.

— Както кажете, милорд — отговори старецът.

Ейдриън тръгна към вратата, аз вървях по петите му. Снегът се усилваше. Отворих уста, за да го помоля да остане, но веднага я затворих.

— В четвъртък ще ти изпратя екипажа — каза ми той на сбогуване.

— Не обичам каретите — намръщих се аз.

— В нея ще подредят багажа ти. Ти ще яздиш Елза.

Лицето ми се разведри.

— Наистина ли мога да взема Елза в Грейстоун?

— Наистина.

— Твърде е студено, за да изминете дългото разстояние на гърба на коня, милейди — намеси се неодобрително мистър Ноак.

Нито Ейдриън, нито аз му обърнахме внимание.

— До четвъртък — каза той и излезе навън.

— До четвъртък — изпратих го с усмивка.

8

В четвъртък сутринта дойде да ме вземе не Ейдриън, а Хари. Седнахме да изпием по чаша чай в библиотеката, докато напоят конете и натоварят жалкия ми багаж в каретата. Когато всичко беше готово, излязохме да се сбогуваме пред къщата. Целунах мисис Ноак и тя се разплака. Очите на мистър Ноак също заблестяха подозрително. И той получи целувка.

Беше ми невъзможно да им кажа какво означаваха за мен. Те ми дариха доброта и закрила в един период от живота ми, когато спешно се нуждаех и от двете.

— Никога няма да забравя какво сторихте за мен — прошепнах трогнато. — Обичам и двама ви и няма да престана да ви посещавам — обещах.

Мистър Ноак издуха силно носа си, а мисис Ноак каза:

— Бог да ви благослови, детенце.

Ограничих се с кимване, защото ме беше страх, че ако кажа още само една дума, ще избухна в сълзи. Обърнах се, метнах се на гърба на Елза и препуснах по входната алея. Хари ме последва също на кон, след него потегли колата. Обърнах се още веднъж, преди да завием, и видях, че двамата старци продължават да стоят на студа. Махнах им и продължих по пътя.

При всеки друг случай щях да се наслаждавам на петнадесетте мили препускане до Грейстоун Аби, но днес бях твърде развълнувана, за да обърна внимание на зимната гледка. Хари непрестанно бъбреше и вероятно съм му отговаряла, но и до днес нямам представа за какво сме говорили.

Грейстоун Аби се намира на няколко мили от Нюбъри. Вече бях ходила в града, но никога не бях виждала дома на граф Грейстоун. Ала тъй като познавах достатъчно господарски къщи, мислех, че съм подготвена за онова, което ме очаква.

Минахме през високата порта и навлязохме в широка входна алея, обградена от великолепни стари кестени. С изключение на кестените, алеята не се отличаваше от онези, които вече бях виждала. Скоро се появи и могъщата стара постройка, която също не изглеждаше много по-различно от провинциалните имения на богатите благородници, на които татко се опитваше да продава конете си.

Онова, което отличаваше тази къща от другите и което веднага привлече вниманието ми, бяха събралите се пред стълбището хора.

— Всемогъщи боже! — пошепна страхопочтително Хари. — Ейдриън те посреща с почести, Кейт. Събрал е целия домашен персонал да те поздрави.

На двора имаше повече от петдесет души.

— Всички тези хора работят тук? — повторих не разбиращо.

Хари вдигна рамене.

— Така трябва, Кейт.

Бяхме стигнали до завоя на алеята и аз видях как един млад мъж се втурна към къщата. Преди да спрем пред парадното стълбище, господарят на дома излезе от голямата врата. Персоналът му направи място и той слезе тържествено по стълбите, за да ни поздрави.

— Добре си го измислил, Ейдриън — промърмори одобрително Хари и скочи от коня си.

Преметнах левия си крак през гърба на Елза и се задържах с две ръце в равновесно положение, измъкнах десния си крак от стремето и се спуснах на земята. Доста дълга церемония, но както Ейдриън, така и Хари имаха достатъчно разум да не ми предложат помощта си.

— Уолтърс настоя да организираме посрещане — обясни Ейдриън, обърнат към мен, и допълни: — Уолтърс е нашият иконом. Ела да те представя.

Тръгнах редом с него към стълбището, като през цялото време усещах колко съм дребна и крехка. Той стърчеше до мен като великан, а от всички страни бяхме заобиколени от прислужници.

— Искам да представя всички ви на съпругата си, новата графиня Грейстоун — заговори Ейдриън, без да повишава глас. Въпреки това го чуха и хората, които стояха най-далече.

Един мъж в напреднала възраст, но с очевидно съзнание за собственото си достойнство, излезе напред и заговори с отмерен глас:

— Персоналът ви поздравява с добре дошла в Грейстоун Аби, милейди. — Веднага изпитах уважение към него: той изобщо не трепна при вида на скандалната ми пола за езда.

— Благодаря ви, Уолтърс — отговорих сърдечно и понеже веднага бях забелязала червения му нос, добавих: — Предлагам да влезем всички вътре, за да ми представите всеки член на персонала поотделно. Днес е адски студено.

— Всички ли, милейди? — попита смаяно Уолтърс.

— Но, разбира се.

Чух кратък смях някъде отдясно и отвисоко.

— Чухте какво каза милейди — потвърди Ейдриън, хвърли бърз поглед към стълпилите се наоколо прислужници и допълни: — Най-добре е първо да влезе персоналът.

Мъжете и жените се разбързаха към вратата и много скоро всички бяха вътре. Ейдриън, Хари и аз влязохме последни. Хвърлих бърз поглед към голямата зала на новия си дом и едва не зяпнах от учудване, когато открих, че се намирам в къща, която много прилича на средновековно абатство.

— Наистина ли живеете тук? — попитах Ейдриън, съзнавайки, че очите ми са станали огромни от учудване.

— Помещенията за членовете на семейството се намират на първия етаж — отговори той и допълни: — По-късно ще ти обясня всичко. — Жестът му, насочен към таваните и арките над вратите, беше красноречив.

Той удържа на думата си и ми разказа всичко за Грейстоун Аби, но аз считам, че е най-добре именно на това място да обясня как се бе стигнало дотам, че граф Грейстоун живееше в такава необичайна обстановка.

През Средновековието Грейстоун Аби наистина е бил манастир (и в него живеели сто монахини, както каза Ейдриън). Когато Хенри VIII скъсал с Рим, конфискувал цялото имущество на църквата в Англия и го продал или възнаградил с него верните си хора. Така Грейстоун станал собственост на семейството на Ейдриън. Хенри предоставил земите и сградите на първия барон Удроу през 1539 година като награда за оказаните на короната услуги. Ейдриън посочи, че тези услуги били твърде съмнителни, но отказа да ми разясни какво имаше предвид.

Във всеки случай първият барон съборил църквата и се нанесъл да живее на първия етаж на манастира, като оставил партера недокоснат. Следващите поколения от семейство Удроу предприели някои промени в жилищните помещения, но оставили партера в стария му вид, така че днес Грейстоун Аби представляваше най-добре запазеният паметник на средновековното строително изкуство в Англия.

Помещението със сводест таван, в което влязохме, беше от четиринадесети век. Видях прекрасен кръстосан преход и възхитителен свод, които пък бяха от петнадесети век. Стаичката на каплана, помещението, в което монахините разговаряли с външните посетители, манастирската трапезария — всички тези помещения бяха запазени непокътнати и изглеждаха като по времето, когато Хенри разтурил манастира.

Всичко това научих по-късно. В първите минути след пристигането си в Грейстоун Аби се интересувах не толкова от забележителната обстановка, колкото от хората, които живееха тук. Обърнах се с най-милата си усмивка към Уолтърс, едър, гордо изправен, мъж, с ясно изразен орлов нос.

— Започвай, Уолтърс — подкани го с развеселена усмивка Ейдриън. — Съпругата ми иска да се запознае с всички членове на персонала.

Започнахме с икономката мисис Пипен, възрастна дама с впечатляващо черна коса и внушително тяло. Изобщо служителите на Ейдриън изглеждаха добре хранени.

— Как сте, мисис Пипен? — попитах. — Щом се настаня в стаята си, ще дойда специално при вас, за да се опознаем.

Тя сведе глава в лек поклон.

— Много добре, милейди.

Преминахме към помощника на иконома, помощничката на икономката, момичетата, които почистваха и подреждаха стаите, и другите, които работеха в кухнята. След това дойде ред на мъжете, които отговаряха за реда в дома и прислужваха на масата. Усмихвах се на всеки поотделно и се стараех да намеря добри думи, но те бяха толкова много, че ми беше невъзможно да запомня имената им от първия път.

— Къде е Реми? — попита Ейдриън, обърнат към иконома. — Няма ли и той да поздрави жена ми заедно с всички останали?

Лицето на Уолтърс почервеня и в очите му блесна безпокойство.

— Французинът винаги е смятал, че е нещо повече от другите, милорд. — Думата „французин“ беше произнесена с безкрайно презрение.

— Войната свърши, Уолтър — отговори сухо Ейдриън.

— Тъй вярно, милорд — промърмори старецът и устата му се опъна. — Мосю Реми предпочете да не се присъедини към персонала, милорд. Каза, че е „артист“, а не слуга.

Погледнах съпруга си.

— Това вероятно е готвачът? — предположих.

— Точно така. Доведох го от Париж и мога да те уверя, че е наистина „артист“ в работата си.

Обърнах се към персонала и заговорих високо, за да могат всички да ме чуят:

— Беше много мило от ваша страна, че се събрахте да ме поздравите. Много ви благодаря.

Насреща ми имаше море от лица, някои от които колебливо отговориха на усмивката ми.

— Да вървим горе, Кейт — подкани ме Хари. — Сега ще ти покажем истинската къща.

— Уолтърс, наредете да отнесат багажа на милейди в стаята й — обърна се Ейдриън към иконома.

— Веднага, милорд.

— Оттук — каза Хари и тръгна напред по голямата каменна стълба, която водеше към първия етаж.

Единственото имение, което бях опознала в подробности, беше Шарлууд Корт, но и днес съм сигурна, че твърде малко господарски къщи в страната могат да се похвалят с такова великолепие на жилищните помещения като Грейстоун Аби.

— Дядо ми възложил големия ремонт и новото обзавеждане на Робърт Адам — обясни Ейдриън, докато ме водеше от преддверието към трапезарията, оттам в салона и галерията. Хари разказа, че мраморните колони в римски стил, които крепяха сводовете на преддверието, били намерени на дъното на река Тибър и донесени в Грейстоун през 1770 година. В помещенията бяха разпределени благородни римски статуи, а камините бяха облицовани с мрамор от Карара. Без съмнение къщата беше великолепна, но това не беше място, където човек може да се разположи удобно и да се чувства като у дома си. Казах това на Ейдриън.

— Аз никога не съм чувствал тази къща като своя дом — обясни тихо той.

Спомних си какво ми беше разказал Хари за детството на двамата братя и сестрата и се опитах да променя темата.

На втория етаж бяха спалните и аз изпитах безкрайно облекчение, като видях, че архитектът Адам не беше сложил печата си и върху тези помещения.

— Дядо беше на мнение, че е дал достатъчно пари за първия етаж — обясни Ейдриън. — За щастие.

Много скоро разбрах, че е прав. Мебелите в моята спалня не бяха тапицирани с шинц като в Ламбърн, а със синя и розова коприна, но въпреки елегантния си вид помещението беше удобно за живеене и уютно. До вратата към коридора видях още две врати, които Ейдриън отвори за мен. Първата беше към спалнята на господаря. Един бърз поглед остави у мен впечатление за мрачно, разпростряло се на широка повърхност, тъмнозелено, след което побързах да се върна в собствената си стая. Другата врата водеше в малка стая за преобличане, която беше обзаведена в същите красиви цветове като спалнята на графинята.

— Великолепна е — извиках искрено.

— Мама обзаведе тези помещения по свой вкус — обясни Ейдриън.

Вече ми беше направило впечатление колко мек ставаше тонът му, когато заговаряше за майка си.

— Кога почина майка ви, милорд? — попитах тихо.

— Когато бях на седем години. Отнесе я родилната треска. — Ейдриън говореше сдържано и не посмях да задавам още въпроси. Но тъй като самата аз бях загубила майка си на десет години, можех да разбера чувствата му.

Докато говорехме, вратата се отвори. Влязоха двама слуги в богато украсени ливреи и донесоха багажа ми. Оставиха куфарите на красивия килим в кремаво и бяло и се оттеглиха заднешком.

Ейдриън хвърли изненадан поглед към износените кожени куфари, впрочем само два на брой.

— Това ли е целият ти багаж?

— Никога не пътувам с много и излишен багаж — отговорих гордо аз.

— Велики боже, Кейт, аз имах повече багаж, когато бях в армията и воювах!

— Милорд, сигурна съм, че никога не ви се е налагало да носите сам багажа си — отговорих строго аз. — Когато бяхме на път с татко и Пади, носехме само по един куфар, за да не тежи на конете.

Сребърно русите вежди се събраха над носа.

— Доколкото си спомням, определих ти издръжка, за да си купиш съответното облекло. Крауфорд ми описа в сърцераздирателно писмо старите ти дрешки.

Ядосах се не на шега.

— Гардеробът ми е напълно в ред, милорд. Купих си някои допълнителни неща. Направих го само защото мистър Крауфорд ме убеди, че арендаторите ще си помислят нещо лошо за господаря си, като ме видят да се разхождам облечена по този начин.

— Крауфорд е бил напълно прав, но ми се струва, че не си приела добронамерения му съвет особено сериозно. Господи, Кейт, ти си невероятна! — Погледът му не се отделяше от двата стари куфара.

— Аз съм много сръчна в прибирането и подреждането на дрехите — възразих упорито. — Ще видите колко много неща съм побрала в двата куфара.

— Съмнявам се. — Той се обърна към мен: — Миналата година прекара доста време в Лондон. Какво стана с роклите, които носеше тогава?

Стояхме от двата края на красивия кобалтово син шезлонг, но аз му обърнах гръб и пристъпих към високия прозорец с атлазени завеси, за да видя гледката. Прозорецът гледаше към градината. През пролетта и лятото сигурно беше много красиво, но през зимата всичко изглеждаше голо и мъртво.

— Оставих ги в Лондон — отговорих тихо аз. — Те бяха купени с парите на вуйчо и реших, че не ги искате в дома си.

Мълчание. Когато усетих как силните му ръце обхванаха раменете ми, потреперих от изненада. Този грамаден мъж се движеше с учудваща гъвкавост. Той ме обърна, за да го погледна в очите.

— Била си напълно права — проговори съвсем тихо той.

Като си припомних безкрайните обиколки по магазините, които миналата пролет бяхме предприели с Луиза, почти си пожелах да бях задържала проклетите рокли. Освен това усещах дяволски силно ръцете му върху раменете си и се чувствах неловко.

Ейдриън ме пусна и рече:

— Ще повикам шивачка от Лондон. Ако не си подобаващо облечена, не можеш да посещаваш дори съседите ни.

Това обяснение повдигна настроението ми.

— Това би било чудесно — отговорих с благодарност. — Не можете да си представите колко уморително беше да обикалям магазините по Бонд стрийт. Сигурно съм пробвала повече от сто рокли!

— А аз си мислех, че всички жени обичат новите дрехи.

— Да, аз също се харесвам в нова рокля — отвърнах искрено. — Само че покупките са адски досадни. Мисля, че шивачката е най-доброто за мен. Може да ми вземе мерки и после да ушие всичко, от което по нейно мнение се нуждая.

Ейдриън се усмихна развеселено. Е, не ме беше грижа, че ме намираше смешна. Само да можех да разбера кои от забележките ми го разсмиваха. Удостоих го с мрачно заплашителен поглед, но той като че не го забеляза.

— Ще ти трябва и камериерка — добави той. — Да наредя ли на Уолтърс да потърси подходящо момиче?

Бях готова да дам съгласието си, когато в паметта ми внезапно изникна споменът за едно обляно в сълзи, зачервено и измъчено, женско лице.

— Има едно момиче, което бих желала за своя камериерка — заговорих трескаво. — Възможно ли е да изпратите някого в Шарлууд, който да я вземе? — Шарлууд беше само на десет мили от Грейстоун и реших, че не искам твърде много.

— Но, разбира се — отговори с готовност Ейдриън.

— Името й е Роуз и беше домашна прислужница.

Мъжът ми смръщи чело.

— Казах, че ти трябва камериерка, Кейт, не домашна прислужница.

— О, обърках се. Докато живеехме в Шарлууд, тя беше камериерка на братовчедката Луиза. — Това си беше чиста лъжа, но излезе без усилие от устните ми.

Сивите очи обходиха лицето ми и проницателността в тях не ми хареса. Все пак успях да отговоря на погледа му с детска невинност.

— Нямам нищо против — рече най-после той. — Един от конярите ще иде още днес или утре и ще я доведе.

Помълчах малко, преди да кажа:

— Според мен трябва първо да се уверите, че вуйчо ми не си е вкъщи, и после да изпратите човек за Роуз.

— Мислиш ли, че няма да й позволи да дойде?

— Той ви мрази — отговорих откровено. — Не вярвам, че би ви дал и троха от трапезата си, ако знаеше, че ви е нужна.

Ейдриън ме погледна втренчено. Веднага беше разбрал, че крия нещо от него. Затова побързах да променя темата и да отклоня вниманието му от Роуз.

— С радост бих повикала и братовчедката Луиза.

— Като омъжена жена вече не се нуждаеш от компаньонка — напомни ми той.

— Работата е там, Ейдриън — в старанието си да го убедя изобщо не забелязах, че го нарекох на малко име, — че Луиза живее много зле. Тя не е омъжена, няма собствени средства, затова е принудена да живее в дома на брат си. Работи като икономка и детегледачка, без да получава нито стотинка за труда си. Луиза е много мила и добра, макар че е страхливка.

— Страхливка ли? Какво искаш да кажеш?

— Ами, щом непременно искате да знаете, ще ви кажа: аз бях изковала безброй планове как да се разделя с вуйчо си, да стана независима и да печеля сама издръжката си, а Луиза ги отхвърли всичките. Все още не ми се вярва, че намери слабото място във всеки от тях.

Ейдриън ме гледаше с нямо възхищение. Почувствах се като героиня от модна пиеса.

— Да, тази Луиза наистина е малодушна — проговори най-сетне той. — А мога ли да попитам какви по-точно бяха плановете ти?

Описах му най-добрия.

— Бях решила да се преоблека като момче и да си потърся работа в някоя конюшня. Знаете колко добре яздя, милорд. Всеки собственик на конюшня щеше да ме назначи.

Ейдриън остана напълно сериозен.

— Аз със сигурност щях да те назнача.

— Ето, виждате ли! — извиках триумфално.

— Мога ли да попитам какви бяха възраженията на братовчедката Луиза срещу този превъзходен план?

— Тя каза, че никой няма да ми даде отделна стая и ще се наложи да споделям едно помещение с други мъже. И че в този случай ще ми бъде много трудно да не се разкрия.

Устните му потръпнаха.

— Права е била.

Погледнах го подозрително.

— Надсмивате ли ми се?

— Трябва да призная, че съм напълно съгласен с оценката на братовчедката Луиза, що се отнася до умния ти план, Кейт, но не ти се надсмивам. В действителност се възхищавам на силния ти дух. — Той ме дари с ослепителна усмивка и подозренията ми се изпариха в миг. Не беше почтено от негова страна да си служи с тази усмивка.

Овладях се и се върнах на първоначалното си намерение.

— Ще позволите ли да изпратя за Луиза, милорд? Тя няма да ви създава затруднения, а и ще ме учи как да се държа в обществото.

— Пиши й още днес и я помоли да дойде. В тази къща има място за половината армия на Уелингтън.

— Да, но в Ламбърн се живее много по-добре — отговорих и той въздъхна.

— Виж, Кейт, господарят твърде дълго е отсъствал от имението си. И тъй като нямам друг избор, освен да прекарам следващите няколко месеца тук, надявам се съседите и арендаторите да свикнат отново с мен и да направим дома си по-уютен.

— Трябват ни кучета — казах аз.

Мълчание.

— Кучета ли? — повтори със съмнение в гласа той.

— Точно така. Няколко кучета ще направят къщата много по-приятна за живеене. Никога ли не сте имали куче, милорд?

Мускулите на лицето му се стегнаха.

— Никога не бих довел куче в къщата, където живееше баща ми. — Очите му останаха безизразни. — Той не обичаше животните.

Такъв не ми харесваше, но нямах право да му покажа, че съм забелязала унинието му.

— И аз не съм имала куче — заразказвах бодро. — Непрекъснато бяхме на път и нямаше как да го гледам, но винаги съм искала да си имам куче.

— Обещавам ти, че ще го имаш. — Лицето му се отпусна, в очите му изгря усмивка и аз се разтопих. Наистина не беше почтено от негова страна. Погледът му отново се плъзна по багажа ми.

— Мисис Пилен ще ти изпрати няколко момичета да разопаковат куфарите — заключи той. — Вечерята е след два часа. — И излезе.

9

В изисканите лондонски домове вечерята се сервираше в осем или дори в девет, но в провинцията хората сядаха на масата към шест. Бях облякла единствената си вечерна рокля от синя тафта, която бях купила в Ламбърн, и вдигнах косата си на тила. Модата изискваше да спусна отстрани няколко навити кичурчета, но не успях да се справя сама и останах с обичайната прическа.

Докато чаках в дневната си да ме повикат за вечеря, ръцете ми изстинаха и пристъпих към огъня, за да ги стопля. Много добре знаех, че студените ръце не се дължат на температурата в помещението, която беше много приятна, а на факта, че умирах от страх.

„Ще спим ли заедно? — Да.“

Този простичък диалог не ми излизаше от ума. Тук бях в неговия дом. Той ме беше представил на целия персонал като своя съпруга. Беше готов да извлече най-доброто от неприятната ситуация. Щяхме да си останем женени.

Дали ще го направи тази нощ?

Побиха ме студени тръпки и хвърлих поглед към елегантния златен часовник, поставен върху красивия бял перваз на камината. Беше време да сляза в трапезарията.

Мъжът ми и брат му бяха вече в салона. И двамата носеха обичайния вечерен костюм: едноредни черни жакети, бели ризи с връзки, бели жилетки, жълто-кафяви панталони до коленете и бели копринени чорапи. В сравнение с тях моята рокля беше твърде скромна.

— Я виж ти, Кейт! — провикна се Хари. — Никога не бях те виждал във вечерна рокля. Изглеждаш прекрасно! — Погледът му беше пълен с възхищение и аз веднага се почувствах по-добре. Обърнах се към съпруга си с надеждата, че ще повтори комплиментите на брат си.

Ала Ейдриън каза само:

— Да вървим в трапезарията. — Подаде ми ръка и аз колебливо положих пръстите си върху безупречната черна материя на жакета. Следвани от Хари, стъпихме на великолепния мраморен под и влязохме в трапезарията.

Помещението беше наистина величествено, издържано в три цвята: кремаво, светлозелено и златно. Единственият по-тъмен тон беше на четирите тъмнозелени ниши в лявата стена, очевидно, за да бъде в ефектен контраст с белите мраморни статуи, поставени в тях. Отсрещната стена беше разделена от четири високи прозорци, които излизаха на терасата. От тавана, украсен с картини в кремаво и златно, висеше огромен кристален полилей. Около продълговатата махагонова маса, където бяха поставени сребърни прибори за три лица, стояха дванадесет стола с розова тапицерия. До стената бяха наредени допълнителни столове.

Ейдриън ме настани в единия край на трапезата и зае място срещу мен. Мястото на Хари беше точно в средата. Господата седнаха и се погледнахме през огромната излъскана повърхност, която светеше ослепително. Слуги в синьо-златни ливреи донесоха първото ястие, супа, която ми беше напълно непозната. Благородният порцелан, украсен с герба на семейство Грейстоун, беше с ръб в кобалтово синьо и златно. Посегнах към лъжицата си и предпазливо опитах супата.

От другия край на масата Ейдриън отбеляза, че супата „мули-гатани“ (не съм сигурна, че мога да го произнеса правилно) е чудесна. Мисля, че беше прав.

Опитах още една лъжичка. Стори ми се малко по-пикантно от храната, с която бях свикнала.

Моят прислужник — казвам моят, защото стоеше точно зад стола ми — попита дали искам вино. Обикновено пия вода или лимонада, но този път помолих за вино.

— Това е червено вино, Кейт — обади се Ейдриън. — Опитвала ли си някога червено вино?

— Разбира се — отговорих с достойнство аз и отпих малка глътка. Стори ми се много по-вкусно от супата. Отпих по-голяма глътка.

Отнесоха супата и аз се разтреперих. Имах чувството, че готвачът на Ейдриън всеки миг ще нахлуе в трапезарията и ще попита защо не съм си изяла супата. Поднесоха второто ястие — пиле с някакъв сос и най-малко осем гарнитури. Пилето беше много хубаво, но аз не изпитвах глад. Въпреки това хапнах малко от месото, но не се докоснах до гарнитурите, които бяха наредени на масата. Вместо това помолих за още вино.

— Утре ще ти представя Евклид, моя лузитански жребец — съобщи Ейдриън.

Отворих уста за отговор, но веднага я затворих. Мъжът ми седеше зад цяло море от гарнитури, поне на десет метра от мен.

— Цялата тази работа е смешна — чух се да казвам.

Ейдриън вдигна вежди. След бърз поглед към брат си Хари направи същото. Слугите ме погледнаха от местата си зад столовете. Пийнах още малко вино.

— Всяка вечер ли се храните по този начин? — попитах.

— А по какъв друг начин бихме могли да го правим? — отвърна учтиво Ейдриън.

— Вижте, щом сте принудени да се храните в това подобно на палат помещение, бихте могли поне да преместите столовете в единия край на масата. Гласът ми вече предрезгавя да се опитвам да се разбера с вас през цялата тази огромна маса.

— Не е възможно да си предрезгавяла, след като цяла вечер не си отвори устата, Кейт — засмя се Хари.

— То беше само защото не ми беше приятно да крещя на събеседниците си — отговорих с достойнство.

— По-скоро мисля, че посвети твърде много внимание на виното — настави Хари.

Погледнах го унищожително.

— Това изобщо не е вярно! Ако някой заслужава строг упрек, това си само ти, Хари. Ти буквално се наливаш с вино.

— Деца, деца! — намеси се предупредително Ейдриън.

Двамата с Хари като по команда обърнахме глави към него и гневно святкащите ни очи го накараха да се засмее.

— Милорд, ако продължавате да се перчите с тази физиономия на превъзходство, боя се, че ще бъда принудена да извърша нещо опасно.

Ейдриън наостри уши.

— И какво ще бъде то?

Отпих голяма глътка вино.

— Почакайте и ще видите.

— Най-добре е да й вземеш чашата, Ейдриън — проговори предупредително Хари.

Бях готова да го убия.

— Дамите пият вино — натъртих аз. — Виждала съм ги в Лондон.

— Да, но дамите изяждат вечерята си — възрази Ейдриън. — На празен стомах виното е по-скоро вредно.

— Когато пия вино, винаги ям много — защити се Хари.

Помислих малко.

— Чайните сладки! — извиках тържествуващо.

Ейдриън ме погледна слисано.

— Точно така — потвърди Хари. — Как мислиш, защо винаги се тъпчех със сладките на мисис Ноак? Само за да неутрализирам виното, което бях изпил.

Погледнах почти пълната си чиния.

— Но аз не съм гладна.

— Опитай — настоя Ейдриън.

Посегнах към вилицата си и хапнах малко месо. Една голяма ръка се протегна пред мен и взе чашата ми с вино. Извиках ядосано, обърнах се към прислужника и заповядах:

— Веднага оставете чашата на мястото й.

— Уолтърс ще ти донесе чаша хубава лимонада, Кейт — намеси се Ейдриън. — Тя ще излекува пресипналото ти гърло по-бързо от виното. А сега хапни още малко от пилето.

— Предател — изсъсках към прислужника и той се изчерви. Сведох глава и посветих вниманието си на яденето.

Но след малко не издържах.

— Все още съм на мнение, че това е смешно.

Ейдриън ме изненада със съгласието си.

— Ти си напълно права, Кейт. Ще заповядам от утре да нареждат масата другояче.

— Всички столове един до друг?

— Да, трябва да сме наблизо и да се чуваме и виждаме.

— Тук няма ли… няма ли семейна трапезария? — осведомих се аз. — Ясно ми е, че това помещение е много подходящо, когато идват гости, но е някак си… величествено… прекалено голямо за семейните вечери.

— Права си — повтори Ейдриън. — Може би ще заповядам да пристроят ново крило, предназначено само за семейството.

Погледнах го подозрително, но този път не забелязах развеселеното изражение, което ме вбесяваше. Лицето му беше напълно сериозно.

— Великолепна идея, Ейдриън — намеси се Хари. — Винаги съм мразил тази къща.

— Никой от нас не е бил щастлив в нея — съгласи се тъжно Ейдриън.

— Изядох си пилето — известих гордо аз.

Уолтърс ми донесе стомничка с лимонада. Слугите отсервираха чиниите ни и гарнитурите, които така и не опитах, и донесоха десерта, който днес беше торта с праскови. Изядох си цялото парче.

Беше почти осем, когато станах от масата и оставих господата с виното им. Бавно и предпазливо, крачка по крачка, отидох в салона и застанах пред великолепната камина от зелен мрамор, в която гореше буен огън. По някое време реших, че пред мен има две камини. Влезе един прислужник и попита дали да ми донесе нещо. Попитах го как се казва и откъде идва. Щеше да ми трябва много време, докато опозная всички от персонала, затова беше по-добре да започна веднага.

Името на момчето беше Джеймс. Разказа ми, че бил роден в едно от имението на Грейстоун. Тъкмо се бяхме заговорили за малките му братя и сестра, когато влязоха Ейдриън и Хари.

— Много бързо се върнахте — установих учудено аз.

— Не искахме да се чувстваш самотна — отвърна Хари и хвърли неодобрителен поглед към Джеймс.

— Водих извънредно интересен разговор с този момък — обясних високомерно аз. — Изобщо не бях самотна.

— По дяволите, Кейт — изсъска ядосано Хари. — Това не ти е Ламбърн. Не можеш да поддържаш приятелски отношения с цялата прислуга.

— Благодаря, Джеймс, това беше всичко — проговори тихо Ейдриън.

Джеймс излезе с израз на облекчение.

— Ти обиди чувствата му — обърнах се обвинително към Хари.

Младежът вдигна рамене.

— Какво ме е грижа?

— Аз подкрепям Кейт — намеси се със същия спокоен тон Ейдриън.

Погледнах го учудено. Погледът му беше втренчен в очите на Хари.

— Ние имаме задължения към хората, които зависят от нас — продължи той. — Искам да не забравяш, че големите привилегии носят със себе си голяма отговорност.

Лицето на Хари помрачня.

— Но, Ейдриън, аз не съм поискал да изхвърлиш онзи безделник!

— Внимавай какво говориш — предупреди го Ейдриън. — Намираш се в обществото на дама.

Огледах се да видя дамата.

— Той имаше предвид теб, Кейт — обясни със злобно задоволство Хари.

— Ах, така ли? — Почувствах се глупачка. За да скрия неловкостта си, приседнах на дивана и се загледах в пламъците.

— Какво би искала да правим сега, Кейт? — попита Ейдриън. — Играеш ли карти?

— Играя вист — отговорих, — но за него трябват четирима играчи. — Примигнах, за да проясня зрението си, но пламъците се раздвоиха. — Честно казано, милорд, в момента не бих могла да се съсредоточа върху картите. Малко ми се вие свят.

— Кейт, ти си замаяна от виното — установи развеселено Хари. — Изпи цели две чаши.

— Така ли смяташ? Чувството е доста приятно. Вероятно затова мъжете непрекъснато се наливат.

— Мисля, че си права — каза Ейдриън, пристъпи към мен, улови ръката ми и я постави върху своята. — Ела, Кейт — помоли тихо той. — Ще те отведа в стаята ти, за да си отпочинеш.

Не се възпротивих.

— Лека нощ, Хари — казах през рамо и мъжът ми ме поведе към стълбището.

Отговорът му ме последва през целия дълъг коридор. За момент се изкуших да избягам обратно в салона и да потърся закрила от Хари. Мъжът до мен не беше веселият млад брат, а съпругът, от когото не знаех какво да очаквам. Окуражих се със забележката му, че трябва да си отпочина, и щом стигнахме до вратата на стаята ми, му пожелах с доста твърд глас лека нощ.

За мое облекчение той не влезе, само каза:

— Ще ти изпратя някое момиче да ти помогне при събличането.

Не бях чак толкова пияна, че да не мога да се съблека сама, но ми беше приятно да усетя успокояващото присъствие на друга жена.

— Благодаря ви, милорд.

След пет минути се появи прислужничката, която ми беше помогнала в обличането. Името и беше Нел и докато изваждаше фуркетите от косата ми и сваляше роклята ми, бъбрехме непринудено за разни неща. Разказа ми, че била родена в Нюбъри и баща й бил ковач.

Най-после, облечена в мека нощница, се пъхнах в леглото си и Нел се оттегли. На излизане тя беше добавила дърва в огъня и аз се наслаждавах на топлината. В повечето пансиони, които познавах, огньовете угасваха най-късно в осем вечерта, но тук беше съвсем различно.

От съседната стая не се чуваше шум. Прегърнах възглавницата си и се унесох.

— Кейт, Кейт!

Някой викаше името ми и аз се опитах да си проправя път от уютния мек мрак на съня към опасната светлина.

— Кейт!

Отново този глас. Не настойчив, а равен, спокоен, свикнал да заповядва. Отворих очи и видях пред себе си Ейдриън. Примигнах, но фигурата му не изчезна.

— Вече си мислех, че няма да успея да те събудя — прошепна с усмивка той.

— Посъветвахте ме да се наспя добре — отговорих сърдито и се прозях. — Защо ме будите посред нощ?

— Още няма дванадесет, скъпа моя. Хората едва сега си лягат.

Надигнах се и се облегнах на възглавниците. Главата ми беше замаяна.

— Какво търсите тук?

Изведнъж забелязах, че мъжът ми беше по халат. Устните ми оформиха изненадано „О“.

Ейдриън приседна на края на леглото.

— Кейт, ако трябва да имаме истински брак, налага се да го направим.

Устните ми отново оформиха беззвучно „О“.

Той се усмихна и приглади падналата на челото ми къдрица. Усетих как пръстите му се плъзнаха по бузата ми.

— Не е лошо, че си малко замаяна от алкохола — рече тихо той. Гласът му беше мек; със същия глас беше говорил и на Елза. На масичката до леглото ми беше поставена свещ. Светлината подчертаваше високите му скули, остро изсечения нос и упоритата брадичка. Една светла къдрица, паднала на челото му, блестеше като старо злато. За първи път го виждах без вратовръзка и бях възхитена от силната гола шия.

Нощта беше студена, но в спалнята ми беше топло. Погледът към камината ми показа, че огънят не беше загаснал. Сигурно някой беше сложил още дърва. Макар че бях облечена в топла фланелена нощница, по гърба ми пролазиха студени тръпки. Погледнах го в очите и казах смело:

— Знам как го правят конете, милорд, но за хората не съм съвсем сигурна.

Ейдриън избухна в тих смях.

— Не се страхувай, Кейт, аз ще ти покажа. — Той сведе глава и ме целуна.

Целувката беше по-опияняваща от виното. Сякаш усетил реакцията ми, той стана още по-настойчив. Усетих как устните ми се разделиха, как езикът му проникна навътре. Той ме притисна във възглавниците и аз отворих устни за него. Ръката ми се вдигна към тила му, за да усети допира до топлата му кожа.

Целувките му събудиха сетивата ми. Ръката ми се плъзна по-нагоре и се зарови в гъстата, невероятно руса, коса, която на пипане беше като тежка коприна. Прокарах я между пръстите си, разделих кичурите и отново зарових пръсти.

И неговата ръка се раздвижи, покри гърдите ми и аз бях шокирана, когато усетих как ме прониза сладостна тръпка. Ейдриън се отдели от устните ми и започна да ме целува по шията, докато ръката му се плъзгаше в мека милувка по гърдите ми и палецът притискаше зърната. Усетих засилващо се пулсиране между краката. Несъзнателно се надигнах насреща му.

— Хайде да свалим тази нощница, мила — помоли тихо той.

— Да сваля нощницата? — повторих като упоена.

Ейдриън не изчака сама да се справя с нея и я изхлузи през главата ми. Вдигнах послушно ръце и когато останах гола, се погледнах учудено. Учудващото беше, че изобщо не се засрамих. Копнеех той да докосва голата ми кожа. Никога не бях и сънувала, че милувките на един мъж могат да бъдат толкова прекрасни.

Ейдриън стана, за да се освободи от халата си, и аз се вгледах като замаяна в тялото му. Широки рамене и гърди, тесни талия и хълбоци, дълги мускулести крака. Видях, че е възбуден, но това не ме уплаши. Беше толкова прекрасен, че не ми вдъхваше страх.

Когато отново пристъпи към леглото, вдигнах ръка и помилвах сребърните косъмчета на гърдите му. Докосването ми го накара да потрепери и това ми хареса.

— За бога, Кейт, ти си прекрасна…

Исках да кажа „Ти също“, но той отново впи устни в моите.

Целувките продължиха, докато повярвах, че съм потънала в море от омагьосващи чувства, които заляха като порой цялото ми тяло и ме привлякоха към него със същата неведома сила, с която луната привлича разгръщащия се прилив. Пулсирането между краката ми стана още по-настойчиво. Той ме докосна интимно и разтърсването беше толкова силно, че изплаках, отчасти от учудване, отчасти от страх. Не знаех какво ставаше с мен.

— Няма нищо, мила — прошепна дрезгаво Ейдриън. — Довери ми се, Кейт. Всичко е наред.

Лежах пред него, напълно отворена, докато сърцето ми биеше като безумно и дъхът ми излизаше ускорен и повърхностен. Цялата долна част на тялото ми беше изпълнена с постоянно нарастващо напрежение, подхранвано от милващите пръсти на Ейдриън. Напълно съсредоточена в това чувство, опитах да стигна до нещо отдавна и отчаяно желано, когато ме улучи експлозията.

Хванах се за раменете му и го стиснах здраво, докато тялото ми се разтърсваше от прииждащите вълни на екстаза, изхождащи от един-единствен епицентър. Когато Ейдриън разтвори краката ми и проникна в мен, аз го исках и очаквах. Извих гърба си, изпълнена с копнеж.

В началото беше добре. Той изпълни празнотата ми.

— Дръж се здраво за мен — прошепна той и проникна навътре.

Болката дойде напълно изненадващо и ми отне дъха. Сигурно съм изпищяла, защото той спря и прошепна задъхано:

— Знам, Кейт, но бъди спокойна, болката ей сега ще отмине.

Болката се усили, но аз стиснах зъби, не произнесох нито звук и не се опитах да го отблъсна. Трябва да го направим, бе казал той, и аз бях съгласна. Трябваше да издържа.

Най-после всичко свърши. Ейдриън се отдели от мен, но преди да се почувствам използвана и захвърлена, полегна до мен и ме привлече към себе си. Обгърна ме с топлите си ръце и аз усетих силното биене на сърцето му до рамото си. Той дишаше, като че беше тичал, и аз изпитах нещо като радост. Онова, което беше направил с мен, беше толкова силно и разтърсващо и можех само да съм доволна, че и моето въздействие върху него е било също такова. Притиснах буза до овлажнялото от пот рамо, затворих очи и се отпуснах в топлата му прегръдка.

— Следващия път ще бъде по-добре, Кейт — заговори след малко той и гласът му прозвуча съвсем нормално.

— Няма ли да боли? — попитах боязливо.

— Не, миличка. — Той притисна устни в косата ми. — Първия път винаги боли. Съжалявам.

В прегръдката му се чувствах толкова сигурна, толкова спокойна.

— И мъжете ли изпитват болка при първия път? — попитах сънливо.

— Не. — В гласа му звънеше смях, но нямах сили да протестирам.

— Това е непочтено — промърморих.

— Да, вероятно си права.

Исках да му кажа още нещо, но заспах, преди да съм намерила думите.

10

На следващата сутрин се събудих, когато в стаята влезе една от домашните прислужници и ми донесе на табла горещ шоколад и маслени сладки. В стаята беше топло и аз бях сама в голямото легло. Неясно си спомнях, че Ейдриън ме бе събудил през нощта, за да облека отново нощницата си, но незнайно защо очаквах, че той е останал при мен до сутринта. Облегнах се удобно на възглавниците и изпих шоколада си, докато момичето притуряше дърва в огъня. Попитах я колко е часът.

— Почти девет, милейди.

Едва не разсипах шоколада.

— Девет часът! Изключено! Никога не спя до девет.

Никой не би могъл да даде умен отговор на това глупаво изказване. Фактът си беше факт: бях спала до девет сутринта. Нищо чудно, че Ейдриън си беше отишъл. Хапнах от сладките и намерих, че не са по-лоши от тези на мисис Ноак. Докато закусвах, разпитах момичето и разбрах, че се казва Люси и е дъщеря на аптекар от Нюбъри, както и че има две по-големи сестри, едната омъжена, другата не.

Люси отиде до прозореца да вдигне завесите. Слънцето нахлу в просторната стая и описа златен кръг върху кремаво синия килим. Почувствах се освежена и във вените ми нахлу енергия, както пролетните сокове потичат в дърветата. Изпитах копнеж по чистия студен въздух навън, но само след миг се сетих, че трябва да започна живота си като графиня Грейстоун по подобаващ и достоен начин. Почувствах се като истинска благородна дама, когато се загърнах в топъл халат и слязох долу да поговоря с икономката.

Мисис Пилен имаше собствена дневна, която ми се стори много по-удобна от помещенията, които бях принудена да обитавам. Тя ме настани в дълбоко, отрупано с възглавници, кресло пред камината и изпрати една от прислужничките да донесе чай. После отпусна масивната си фигура в отсрещното кресло и ме изгледа учтиво изпитателно.

Усмихнах й се. Косата й беше черна като катран и без никакъв блясък, вероятно боядисана.

— Отдавна ли сте в Грейстоун, мисис Пипен? — попитах.

В началото достопочтената дама беше доста сдържана, отговаряше на въпросите ми, но не казваше нищо от себе си. Само че аз говоря толкова много, че хората, щат не щат, се нагаждат към мен само за да не загубят ума си. На втората чаша чай тя вече бъбреше оживено. А когато й доверих, че нямам представа как да ръководя такава огромна къща и че разчитам на мъдрите й съвети, ледът окончателно се разтопи.

Останах в стаята на икономката повече от час. Когато излязох, бях претоплена отвън, защото седях съвсем близо до огъня, а вътрешността ми плуваше в чай, но имах чувството, че съм оползотворила добре времето си. Мисис Пипен не притежаваше майчинския инстинкт на мисис Ноак, но явно беше честна и почтена жена. Разделихме се като приятелки.

Отворих тапицираната със зелена коприна врата, която отделяше крилото на прислугата от покоите на семейството, и едва не се сблъсках с Уолтърс.

Икономът се извини многословно и веднага добави, че е дошъл да ме търси.

— Негова светлост е в библиотеката, милейди, и ви очаква — съобщи тържествено той.

Благодарих му и минах по дългия, украсен с множество картини, коридор към библиотеката. Макар че иначе не съм плаха, изведнъж изпитах нещо като боязън. Как щях да се изправя срещу Ейдриън? Как да бъбря непринудено с мъжа, който ме познаваше интимно? Отворих вратата на библиотеката и надникнах вътре.

От само себе си се разбира, че това помещение също беше огромно, но книгите, които покриваха трите стени от горе до долу, го правеха по-уютно, отколкото всички останали. Ейдриън седеше зад огромно писалище, поставено пред прозореца на четвъртата стена. Писалището беше отрупано с книги и документи, а той пишеше нещо. Когато влязох, вдигна глава.

— Ето те най-после, Кейт — посрещна ме ведро той и пъхна перото в мастилницата. — Къде се беше скрила?

— Разговарях с мисис Пипен — отговорих и предпазливо стъпих на дебелия килим с яркочервени и сини шарки. Слънчевата светлина, която падаше през прозореца, заобикаляше главата на Ейдриън с ореол от лъчи. При тази гледка сърцето ми се стегна и дъхът ми се ускори.

Той ми се усмихна, но погледът му остана сериозен.

— Как се чувстваш тази сутрин?

— Добре — прошепнах.

— Знам, че си разранена и няма да ти е приятно да яздиш, но много искам да ти покажа Евклид.

Споменаването на състоянието ми извика червенина на бузите ми.

— Много ще се радвам да го видя. — Колебаейки се между смущението и друга, по-силни, чувства, бях по-скована от обикновено.

Ейдриън ме погледна загрижено.

— Сигурна ли си, че всичко е наред?

Постарах се да отговоря с обичайния си глас.

— Естествено, че всичко е наред. Много искам да видя как яздиш Евклид.

Мъжът ми изкриви лице и стана. Носеше обичайните за провинцията утринни дрехи: жакет за езда и ботуши без шпори.

— Можеш ли да си представиш, че имам задръжки да яздя пред теб? — попита тихо той.

— Глупости. — Разговорът за коне беше най-умното в тази ситуация. За коне можех да говоря по всяко време. — Ако ти не беше превъзходен ездач, португалците нямаше да ти доверят един от скъпоценните си жребци.

— Бях много старателен ученик — призна с усмивка той. Излезе иззад писалището и застана до мен. Близостта му отново ускори дъха ми, въздействие, което ме обезпокои и ядоса. Как да крия чувствата си от него, когато близостта му ми причинява задух? Той ме погледна втренчено.

— Все пак не умея да яздя така добре като теб, Кейт.

— Татко беше отличен учител — произнесох задъхано. Копнеех да го прегърна с две ръце през кръста и да се облегна на него. За да се предпазя от изкушението да сторя някоя глупост, скръстих ръце под гърдите си.

— Да заповядам ли да доведат Евклид пред къщата, или искаш да видиш оборите? — попита той.

— Разбира се, че искам да видя оборите. Но преди това… — Не можах да продължа, тъй като се запитах дали молбата, която се готвех да произнеса, нямаше да му прозвучи безсрамно.

Ейдриън вдигна едната си вежда.

— Да?

— Вече се питах къде съхраняваш сбирката си от старо саксонски находки — обясних плахо. — Вчера, докато разглеждахме къщата, не я открих никъде.

Ейдриън ме погледна безмълвно и аз бях готова да повярвам, че наистина ме е сметнал за безсрамна.

— Искаш ли да я видиш? — попита накрая той.

— Да, с удоволствие.

Той ме отведе в една от малките спални на детските покои на втория етаж. Стаята беше обзаведена със стари дъбови мебели, на пода беше постлан овехтял килим, но за това се замислих по-късно, защото при влизането ни веднага насочих поглед към стените, по които бяха накачени безброй мечове и щитове, ками и бойни брадви. До тях се виждаха и други, не толкова войнствени предмети. Над тясното легло беше поставена етажерка, измайсторена от несръчна ръка, върху която почиваха две богато украсени със злато купички за пиене. Един прастар шкаф съдържаше сбирка от най-различни неща. Пристъпих по-близо, за да ги разгледам. В едно от отворените чекмеджета открих сребърен рог за пиене, тока за колан, украсена със скъпоценни камъни, бронзова купа, захапка от юзда и две златни гривни.

— На колко години е тази захапка? — попитах любопитно.

Ейдриън избухна в смях.

— Бях убеден, че първо ще ме запиташ за нея. — Той извади бронзовия предмет от чекмеджето и го сложи в ръката ми. — Произхожда от римско време.

Огледах захапката много внимателно.

— Обясни ми какви са другите неща — помолих след малко.

Мина повече от час, докато видя всичко. Ейдриън познаваше различните видове копия и мечове, знаеше кои бяха саксонски, кои бяха дошли от земите на викингите и кои бяха принадлежали на по-късните англосаксонци.

След като огледахме всяко оръжие поотделно, Ейдриън свали от стената една саксонска кама и хвана острието между два пръста.

— Бях на седем години, когато намерих тази кама в низината — заговори тихо той. — Поисках да узная нещо за произхода й и мама ми помогна да тръгна по следата на миналото. Когато разбрах, че камата е от древните саксонци, реших, че трябва да науча всичко за този народ. — Той вдигна рамене. — Последваха нови находки и така се превърнах в колекционер.

Огледах малкото, препълнено със стари предмети, помещение.

— Това е била детската ти стая, нали?

— Да.

— Имам чувството, че за теб почти не е останало място.

Ейдриън отново вдигна рамене.

— Нямаше къде другаде да държа находките си.

Припомних си колко голяма беше къщата и си представих събуденото и жадно за знания дете, което не знаеше къде да подреди находките си.

— Когато построиш новото семейно крило, трябва да предвидиш специално помещение за сбирката си.

В този момент се обади Хари, който беше застанал безшумно на вратата:

— Търсих ви навсякъде. Ейдриън, показа ли лузитанския жребец на Кейт?

— Не, братко, още не — отговори мъжът ми.

— Ще ида да се облека и веднага отиваме в обора — казах аз.

— Много добре — отвърна Хари, който явно беше в добро настроение. — Държа да присъствам.

Оборите на Грейстоун бяха на половин миля от къщата, оттатък малкия парк, обграден с грижливо поддържани кестенови, букови и липови дървета. През последните два дни беше доста топло и земята постепенно се размразяваше. Слава богу, пътят до оборите беше настлан с чакъл и не изкаляхме ботушите си.

— Дано прославеният архитект Адам не е преустроил и оборите — отбелязах сухо, докато крачехме под голите клони на старите дървета.

— Страхът ти е неоснователен, Кейт — отговори в същия тон Хари, а Ейдриън избухна в смях.

Оборите приличаха на безброй други, които бях виждала в провинциалните имения. Стените бяха от същия камък като господарската къща; вътре бяха построени дървени боксове за конете, подът беше от глина, имаше стаичка за седлата и огромна плевня. В навеса за коли, построен от камък, видях четири карети, а в голямото съседно помещение съхраняваха сбруята. Зад сградата на обора бяха оформени десет големи площадки за обучение и разходка с високи огради. Елза беше навън и крачеше бавно покрай оградата. Двамата с кафявия скопен жребец на съседната площадка се поглеждаха подозрително. Изведнъж Елза изцвили, ускори ход и препусна в галоп покрай оградата с развяна грива и опашка. Жребецът направи същото. Това ме развесели.

Но имаше едно нещо, което правеше обора на Грейстоун различен от всички останали, които бях виждала: зад навеса за коли бяха построили четириъгълен манеж, посипан с пясък и заобиколен с висока ограда. Чудесно място за дресура.

— Е, не е съвсем като училището за езда в Лисабон — промърмори меланхолично Ейдриън, — но заповядах да подравнят добре повърхността, а пясъкът създава здрава основа.

— Татко ми е разказвал, че всички големи европейски училища се помещават не в обикновени сгради, а в дворци — казах аз. — Придворното училище за езда във Виена било разкошно обзаведено като твоя салон.

— Никога не съм виждал придворния манеж на Виена, но мога да те уверя, че кралското училище в Лисабон наистина може да се мери по великолепие с моя салон — усмихна се Ейдриън. — По време на войната трябваше да го затворят, но сега е мир и се надявам, че отново са го открили. То е твърде скъпоценен източник на знания и умения, за да се откажем завинаги от него.

Докато разговаряхме, един млад ратай изведе от обора оседлан кон. Тъмно червеникав жребец, висок около петнадесет и половина разтега, със силна, съвършено извита, шия и още по-силни крайници. Ейдриън даде знак с глава на ратая да държи здраво коня, докато аз го обиколя от всички страни, за да го разгледам.

— Толкова съм свикнала с английските чистокръвни коне, та почти съм забравила как изглеждат другите породи — прошепнах страхопочтително аз.

— Виждала ли си и друг път дресиран кон от континента?

— Преди няколко години притежавах липицански кон — отвърнах гордо аз и Ейдриън подсвирна.

— Когато татко ми го купи, жребецът беше доста възрастен, но беше най-добрият ми учител, след татко, разбира се.

— И как баща ти е успял да се сдобие с обучен липицански кон?

Погледнах го и се засмях.

— Купи го от един австриец, който бягаше от Наполеон.

Ейдриън отговори на погледа ми с неразгадаемо изражение.

— На колко години беше, когато започна да го яздиш?

Помислих малко.

— На тринадесет или на четиринадесет. Конят почина на двадесет и четири от колики. Беше прекрасно старо животно от линията Конверсано.

— Вече нямам никакво желание да се кача на седлото — промърмори Ейдриън, очевидно впечатлен от разказа ми.

Хари се изсмя развеселено.

— Напълно те разбирам. Когато за първи път видях Кейт да язди, паднах на колене пред нея и я помолих да се разведе с теб и да се омъжи за мен.

Както всички хора, и аз съм чувствителна към хвалбите и сега усетих как бузите ми пламнаха.

— Евклид е прекрасен — казах на Ейдриън. И той наистина беше такъв. Като цяло лузитанските жребци са по-компактни от чистокръвните, имат по-къса шия, по-тесен гръб, както и по-силни крака със здрави хълбоци, които им дават възможност относително лесно да придвижват задния крайник под тялото. Английският чистокръвен кон е отгледан на първо място като състезателен, докато лузитанските коне са най-вече военни. Почти не е настъпила промяна в принципите на отглеждане, откакто римляните са основали първите конюшни на Иберийския полуостров, за да имат достатъчно животни за кавалерията си. Тогава е било много важно задните крайници да са добре развити, за да могат да изпълняват силно събраните военни движения. Португалците запазили този вид дресура и в мирно време, тъй като сложните фигури от висшата школа изискват от конете същите качества.

— Хайде, започвай — наредих строго аз и Ейдриън побърза да се подчини.

Съпругът ми беше превъзходен ездач. Горната част на тялото му беше толкова едра и силна, че той съумяваше да задържи отвесно коня само като седеше изправен. А пък краката му бяха толкова дълги, че се справяше и със съвсем малък натиск. Облегнати на оградата, двамата с Хари наблюдавахме половинчасовата тренировка и аз на няколко пъти трябваше да бърша очите си от нахлулите сълзи. Гледката беше наистина прекрасна. Двамата работеха в съвършена хармония, толкова леки и грациозни. Между ездача и коня имаше партньорство, което според мен е едно безценно богатство.

— Вече разбирам защо португалците са ти дали този прекрасен жребец — казах, когато Ейдриън завърши упражненията и спря пред нас.

— Гледката наистина беше прекрасна — обади се плътен мъжки глас зад гърба ми. — Не очаквах да видя упражнения по висша езда в обора на един английски лорд.

Веднага познах гласа и акцента и извиках смаяно. Пади стоеше само на няколко метра от мен и обруленото от вятъра старо лице беше най-прекрасното, което бях виждала от много време насам.

— Пади! — изкрещях и се хвърлих в прегръдката му.

Той ме притисна към широките си гърди, после ме отстрани от себе си и ме огледа от глава до пети. Най-после кимна одобрително и попита:

— Вярно ли е, че сте се омъжили?

Усетих как Ейдриън застана до мен.

— Да — отговорих. — Съпругът ми е граф Грейстоун. — Обърнах се към Ейдриън: — Милорд, позволете да ви представя мистър Патрик О’Грейди.

Ейдриън протегна ръка.

— Значи вие сте Пади — проговори той със своя непринуден, искрен чар, който го правеше толкова привлекателен. — Радвам се да се запозная с вас.

Пади сложи захабената си от работа лапа в голямата ръка на Ейдриън.

— Благодаря ви, милорд.

Хари застана от другата ми страна.

— Това наистина ли е Пади, Кейт?

— Да, той е. — Обърнах се към Пади. — А това е деверът ми, мистър Удроу.

Ейдриън го представи церемониално, но Хари не обели нито дума.

Пади кимна величествено с посивялата си глава в посока към Хари, след което отново посвети вниманието си на Ейдриън.

— Имате прекрасен кон, милорд. Бащата на мис Катлийн със сигурност щеше да го хареса.

— Това е лузитански жребец — обясних гордо аз.

— Виждам, момиче — засмя се Пади. — Виждам също, че владее висшата школа.

— Утре ще го язди жена ми — намеси се Ейдриън. — Тогава ще видим дали наистина е добър.

— Прав сте, милорд — усмихна се Пади.

Дръпнах го за ръкава и попитах:

— Къде се беше скрил през цялото това време, Пади? Защо не дойде да ме видиш?

— Цяла зима бях в Ирландия — обясни Пади. — Върнах се преди седмица и веднага отидох в Шарлууд Корт, за да ви потърся. Така разбрах, че сте се омъжила за негова светлост.

Ейдриън хвърли бърз поглед към стройната кестенява кобила, с която беше пристигнал Пади.

— Един от ратаите ще се погрижи за коня ви, Пади — каза той. — Елате с нас в къщата. Жена ми със сигурност ще иска да говори с вас.

Пади явно се почувства неловко. Докато беше в обора, той се държеше непринудено с аристократите, но да влезе в къщата на един граф беше нещо съвсем друго.

— Ела с мен — поканих го аз, като наподобих акцента му. — Ние с теб знаем много добре, че един ирландски ратай не пада по-долу от английския лорд.

Бледосините очи на стария ирландец светнаха развеселено.

— Така ли беше? — промърмори той и ми позволи да го уловя под ръка и да го поведа по настланата с чакъл пътека към къщата.

Както можеше да се предвиди, Пади беше силно впечатлен от средновековния манастир, но когато влязохме в салона на първия етаж, лицето му стана кораво, едва ли не мрачно. Застанал до мен, той оглеждаше облечените с коприна стени, огромния ориенталски килим, тавана с кръгли картини и ужасяващо неудобните, покрити с коприна, столове, наредени в полукръг около мраморната камина.

Ейдриън хвърли бърз поглед към лицето на Пади и попита спокойно:

— Защо не отведеш Пади в библиотеката? Уолтърс веднага ще ви донесе чай. Днес следобед имам цял куп задължения, които не мога да откажа.

Дарих го с благодарен поглед.

— И аз ще дойда с вас, Кейт — рече Хари.

— Но ти също имаш задължения — отбеляза с кротък укор Ейдриън.

Хари го погледна учудено.

— Не, никакви.

— Напротив — възрази настойчиво Ейдриън.

Хари се намръщи, но смразяващият поглед на по-големия брат го усмири.

— Е, добре — промърмори той и изрита перваза на камината с върха на ботуша си като разочаровано хлапе.

Поведох Пади към библиотеката, безкрайно благодарна на съпруга си, който беше разбрал, че искам да остана насаме със стария си приятел.

Пади огледа доволно отрупаните с книги шкафове. Посочих двата стола пред писалището на Ейдриън.

— Имате невероятна къща, мис Катлийн — проговори почтително той и седна. — Мистър Даниел щеше да се гордее с вас.

Седнах срещу него и го погледнах очаквателно.

— Съпругът ви изглежда добър — продължи Пади. — Надявам се, че не сте се омъжили за него само заради лузитанския жребец?

Въздъхнах и му разказах цялата история на брака си.

— Виждаш, че бедният Грейстоун се опитва да извлече най-доброто от болезнената ситуация, в която беше поставен — гласеше заключението ми.

— Мисля, че няма много мъже, които биха счели брака си с вас за лоша сделка, момиче — отговори със знаещ поглед той. — А и не ми изглеждате особено нещастна.

Усетих как по бузите ми пропълзя предателска червенина и отместих поглед.

— Не съм нещастна.

— Не биваше да ви оставям в дома на Шарлууд — отсече Пади и мекият му ирландски акцент прозвуча неочаквано твърдо. — Вярно, мистър Даниел поиска така, и тогава се съгласих. Но не биваше да го правя.

— Откъде можеше да знаеш, че вуйчо ми е негодник?

— Аз идвах при вас — призна ми той. — Около месец след смъртта на мистър Даниел бях в Шарлууд и ратаите в обора ми казаха, че живеете в къщата с една роднина. Веднъж даже ви зърнах отдалече и ми се стори, че сте добре.

— Ти си ме видял? Защо не ме повика?

— Момиче, вие бяхте още в траур. Лицето ви беше толкова тъжно. Реших, че не е много подходящо да будя в душата ви болезнени спомени.

За първи път признах пред себе си, че бях много засегната, когато Пади ме предостави на съдбата ми. Беше ми много приятно да разбера, че не ме е изоставил напълно, че е идвал да провери добре ли живея.

— Когато през пролетта се върнах в Шарлууд — продължи Пади, — узнах, че са ви отвели в Лондон, за да ви представят, в обществото. Следващия път ме уведомиха за женитбата ви.

— Значи, когато разбра, че съм омъжена, реши, че вече можеш да ме видиш?

— Крайно време беше — отговори просто той. — Липсвахте ми, мис Катлийн.

— И ти ми липсваше, Пади — отговорих с треперещ глас аз. — Мислех си, че си ме забравил.

— Никога няма да ви забравя. Но баща ви държеше да заемете мястото си в семейството на майка си и аз не исках да се меся.

Усмихнахме се един на друг, и двамата с просълзени очи. След малко казах:

— Пади, аз мисля, че татко е бил убит и че маркиз Стейд има нещо общо с убийството му. — Разказах му подробно за срещата със Стейд в Лондон.

Докато говорех, Пади ме слушаше внимателно и от време на време кимаше. Когато свърших, помисли малко и заговори бавно:

— Отдавна си мислех, че смъртта на мистър Даниел не е ловна злополука. След като вие напуснахте Нюмаркет с лорд Шарлууд, реших да поразпитам наоколо, но не открих нищо съществено.

— Според мен Стейд е замесен в убийството на татко — повторих упорито аз. — Помниш ли, че татко много държеше да му продаде двата ловни коня, които купихме в Ирландия? Те бяха чудесни животни и можеше да ги продаде, на когото си иска и на по-добра цена. Защо трябваше да отидем точно в Нюмаркет и да потърсим Стейд?

— Права сте — отговори замислено Пади. — Помня много добре двете кончета. Купихме ги в Голоуей.

Погледнахме се втренчено. Голоуей е на западния ирландски бряг, а Нюмаркет е на източния бряг на Англия. Твърде дълъг път, за да продадеш някому два добри, но не чак необикновени ловни коня.

— Ако Стейд е убил татко, искам да бъде наказан — отсякох аз.

Пади беше напълно съгласен с мен, което не ме изненада, защото беше ирландец.

— Въпросът е откъде да започнем — попита той. — Мисля, че следата, ако изобщо има такава, е отдавна изстинала.

— Аз пък мисля, че трябва да започнем с двата ловни коня — обясних аз. — Бихме могли да съберем някои сведения във фермата, от която ги купихме.

— Купихме ги от Джеймс Фаруел от фермата Айнишфри. — Пади никога не забравяше имена.

— Виж, Пади, знам, че доскоро си бил в Ирландия, но не би ли могъл да заминеш пак? Вече имам пари и мога да ти платя пътуването.

Верният ирландец ме погледна мрачно.

— Ако искате да знаете, момиче, само преди няколко дни продадох един красив млад жребец на един армейски полковник за цели петстотин фунта. Няма да взема парите ви, мис Катлийн. Имам си достатъчно.

Бях засегнала гордостта му. Затова отворих широко очи и извиках възхитено:

— Петстотин фунта?

— Точно така. — Пади се усмихна самодоволно и аз отново си припомних детските дни, когато се чудех на дупките в устата му. — Полковникът изобщо не забеляза, че конят е слаб в коленете.

Избухнах в смях. Но много скоро тясното лице на ирландеца стана отново сериозно.

— Мистър Даниел ми беше по-близък от кръвен роднина и ако някой го е отстранил от пътя си, независимо по каква причина, аз съм длъжен да се разправя с него.

Кимнах мълчаливо. Това беше и моето убеждение.

— Още утре заминавам за Голоуей, момиче — обеща тържествено Пади.

— Нали веднага ще ми пратиш вест, ако откриеш нещо? — попитах страхливо.

— Ще долетя като вятъра, момиче — засмя се той.

— Знам, че е бил Стейд — прошепнах аз. — Сигурна съм в това.

— Първо да видим какво ще открия, мис Катлийн — отговори вразумително Пади. — След това ще обмислим в подробности как да се разплатим с негодника.

11

Представих Пади на мисис Пипен и я помолих да се погрижи за него и да му отреди добра стая в крилото на прислугата. За мен Пади беше по-високопоставен от самия крал, но разумът ми подсказваше, че той се чувства неловко в разкошната обстановка на семейното крило. Самата аз намирах, че квартирите на слугите са много по-удобни за живеене.

Оставих Пади при мисис Пипен и се качих в стаята си, за да се преоблека. Докато вървях по коридора, се появи Уолтърс, следван от млад мъж в костюм за езда, който куцаше и изглеждаше видимо изтощен.

— Милейди — поздрави учтиво Уолтърс, — пристигна пратеник от лорд Касълрей за негова светлост.

Лорд Касълрей беше външен министър в сегашното правителство.

— Спешно ли е? — попитах куриера.

— Мисля, че да, милейди — отговори младежът.

— Нямам представа къде се намира в момента негова светлост — призна Уолтърс и изражението му подсказваше, че смята незнанието си за смъртен грях.

— Каза, че имал някакви задължения — опитах се да му помогна аз.

— Тогава вероятно е при управителя — промърмори Уолтърс. — Ще изпратя човек да го потърси.

— Направете го, Уолтърс. Междувременно аз ще се погрижа за куриера на лорд Касълрей.

— Той може да почака в приемната, милейди — каза Уолтърс.

— Не е нужно да се заемете лично с него.

— За мен ще бъде удоволствие — засмях се и махнах на куцащия млад мъж да ме последва в помещението, където канеха посетители с недостатъчно висок ранг, за да бъдат приети в салона, но все пак не можеха да ги изпратят в кухнята. Куриерът на външния министър ме последва послушно, а когато се обърнах, го видях да оглежда обстановката с физиономия, в която имаше страхопочитание.

И то не беше безпричинно. Приемната на семейство Грейстоун беше по-малка от повечето други помещения, но беше разкошно обзаведена. Подът беше от благороден многоцветен мрамор, вратата и камината бяха украсени с тъмни мраморни колони, донесени от Италия. Колоните завършваха с позлатени фигури, таванът също беше позлатен. Трябва да добавя, че в тази стая нямаше нито един стол и чакащите не можеха да си отпочинат.

Позвъних и на вратата се появи червенокос прислужник. Тъй като беше единственият с червена коса, бях запомнила името му.

— Чарлс, бихте ли донесли два стола?

Когато го нарекох по име, момъкът ме изгледа смаяно.

— Веднага, милейди — отговори той и направи дълбок поклон.

Поканих посетителя да пристъпи по-близо до огъня.

— С радост бих ви отвела в някое по-уютно помещение, но такова няма — обясних аз. — Извинете, не знам името ви.

— Лейтенант Джон Стейпъл, милейди.

Хвърлих поглед към скромния син жакет, посивял от прах.

— Все още ли служите в армията, лейтенант Стейпъл?

— Да, милейди. Бях ранен при Ватерлоо и от една година съм куриер във Форин офис.

— Пехота или кавалерия? — попитах.

Момъкът вирна брадичка.

— Пехота, милейди.

— И моят мъж е бил при Ватерлоо — продължих след малко.

Почти нежна усмивка се плъзна по умореното лице на мъжа.

— Тъй вярно, милейди, знам от първа ръка за участието на лорд Грейстоун в битката. — Като забеляза окуражителния ми поглед, той побърза да прибави: — Аз бях в бригадата на Пак, когато маршал Ней нападна левия ни център.

През зимата бях изчела доста статии за голямото сражение при Ватерлоо и разбрах какво искаше да ми каже. Бригадата на Пак принадлежеше към втората защитна линия на Уелингтън в левия център. Когато холандските и белгийските войски, които образували предната линия, се обърнали в бягство след масирана френска атака, британците останали съвсем сами пред яростно нападащите французи.

— Ние бяхме три хиляди, а другите поне четири пъти повече от нас, въпреки това нападнахме — разказа ми лейтенант Стейпъл със законна гордост. — Те се стреснаха и отстъпиха, но ние бяхме наясно, че е въпрос само на минути, докато съберат силите си за нова атака. Това беше моментът, когато лорд Грейстоун ни спаси.

Цяла Англия знаеше историята. Уелингтън беше направил Ейдриън командир на тежката конница, тъй като предишният командир загинал преди два дни. Едва разбрал какво става в левия център, Ейдриън дал заповед за нападение. Кавалерията помела линиите на френската пехота, прогонила я от благоприятните позиции към едно възвишение и унищожила няколко батальона.

Това нападение разклатило окончателно редиците на французите. Британската кавалерия завладяла два орела и заловила две хиляди пленници. Но Ейдриън не се задоволил с този успех, а повел конниците си още по-навътре във вражеския терен, унищожил артилерията на Ней и отвързал конете, които влачели оръдията. Без тях тежките оръдия, на брой седемдесет и четири, станали безполезни за французите до края на деня.

Тази проява на безумна смелост станала известна едва след битката, когато Уелингтън узнал, че Ейдриън бил улучен от мускетен куршум още на шестнадесети юни и при Ватерлоо се бил с две счупени ребра! Той премълчал раняването си, тъй като не искал да пропусне решителното сражение.

В този момент влезе Чарлс с тежък стол в ръце, следван от втори слуга, който също носеше стол. Оставиха ги до огъня и аз им благодарих сърдечно. Седнах веднага на единия и поканих куриера на външния министър да се настани насреща ми. Не ми убягна начинът, по който той протегна ранения си крак и неволния стон, който издаде при сядане. Ръцете му стиснаха до болка облегалките на стола. Когато освободи крака си от тежестта на тялото, той издаде кратка въздишка на облекчение.

Казах си, че началниците му бяха постъпили много жестоко, като го бяха изпратили на такъв дълъг път, но бях достатъчно тактична да запазя тези мисли за себе си. Знаех колко е горчиво да ти заявят, че нямаш достатъчно сили да изпълниш една трудна задача.

Помолих лейтенанта да ми разкаже всичко за смелата съпротива на левия център и за геройствата на Ейдриън. Той все още говореше оживено, когато на вратата застана Уолтърс.

— Лорд Грейстоун наистина беше при управителя — оповести той, обърна се към лейтенанта и продължи: — Ако желаете да ме последвате, сър, ще ви отведа при негова светлост.

Бях в стаята си и тъкмо се готвех да облека синята си тафтена рокля, когато свързващата врата към спалнята на мъжа ми се отвори и Ейдриън влезе. Като го видях, сърцето ми направи такъв огромен скок, че той със сигурност го усети. Хванах се здраво за таблата на леглото, за да не падна. Той хвърли бърз поглед към приготвената рокля и каза:

— Кейт, дойдох да ти кажа, че не е нужно да се преобличаш. Поканих Стейпъл да се нахрани с нас, а той няма друго облекло, освен костюма за езда.

— Мога да облека роклята, с която бях сутринта — предложих. — Правилно ли е така?

— Да, предобедният тоалет е съвсем подходящ — отговори разсеяно той. Очевидно мислите му бяха другаде.

— Надявам се, че лейтенант Стейпъл не е донесъл лоши вести? — попитах колебливо. Не исках да го притеснявам, но направо умирах от любопитство.

Той въздъхна и пристъпи към мен. Облегна се на перваза на камината и ме погледна замислено.

— Касълрей пише, че в страната непрекъснато стават размирици. Правителството обсъжда дали да не премахне „хабеас корпус“ и да забрани бунтовническите събрания и вестниците, които се разпространяват навсякъде.

Смръщих чело. След рухването на процъфтяващото военно стопанство, което дойде с битката при Ватерлоо, социалните проблеми на Англия излязоха на преден план. Една от главните причини за бунтовете беше законът за зърното, който излезе миналата година. Целта му беше да се ограничи вносът на евтина чуждестранна пшеница, за да се купува зърно от британските земевладелци. Страдащото и безработно население, ожесточено от бедността и глада, реагира бурно и през януари посрещна с град от камъни принц регента, който трябваше да открие сесията на парламента.

— Премахването на гражданските права не е решение — възмутих се аз. — То няма да отстрани глада и безработицата.

— Знам, знам. Стигнало се е дотам, че четири хиляди демонстранти излезли на „Сейнт Питърс фийлд“ в Манчестър и потеглили към Лондон, на което правителството реагирало с панически ужас. Касълрей настоява незабавно да замина за Лондон.

Първата ми реакция нямаше нищо общо с бедните гладуващи от Манчестър и това ме накара да се изчервя.

— Трябва да заминеш?

Ейдриън вдигна глава и ме погледна право в очите.

— Да.

— За бога, какво очаква Касълрей от теб? — попитах сърдито. — Нима иска да атакуваш бедняците с кавалерията?

Ейдриън ме погледна втренчено и след малко рече:

— Надявам се, че не си повярвала в хвалбите на Стейпъл.

— И защо не? Разказът му беше много ласкателен за вас, милорд.

Ейдриън поклати глава.

— Случайно ми възложиха командването, това беше всичко. Английската кавалерия отдавна е известна със смелите си атаки. Британците се хвърлят в битката със същия ловен дух, с който се втурват да гонят една бедна лисица. — Очите му светнаха развеселено и сякаш ме подканиха да споделя шегата. — Факт е, че не биха могли да спрат конете си, даже много да искат.

Той беше напълно прав.

— Да, но ти си ги задържал достатъчно дълго, за да превземеш два от орлите на Наполеон — напомних му.

Веселостта изчезна от очите му.

— Това е най-голямата глупост, която някога съм правил — отговори кратко той.

Естествено Уелингтън го беше похвалил главно за завладяването на орлите. Това и фактът, че се беше сражавал ранен, го бяха произвели в герой.

— Не ти ли е приятно да си герой? — попитах любопитно. Повечето мъже щяха да се гордеят със себе си.

— Намирам го смешно — отговори той и в гласа му звънна горчивина. Обърна ми гръб и се загледа в огъня. Стоях зад него и се взирах очарована в широките му рамене.

— Истинските герои на Ватерлоо намериха там смъртта си, Кейт. — Той изрита една цепеница и навсякъде се разхвърчаха червено-златни искри. — При Ватерлоо загинаха петнадесет хиляди англичани. Към тях трябва да прибавим и седемте хиляди убита от пруските ни съюзници. Само бог знае колко французи оставиха костите си там. Да наречеш един оцелял герой, това според мен граничи с богохулство. — Той изрита отново цепеницата.

Гледах го мълчаливо. Опрял ръце на перваза, той продължаваше да стои с гръб към мен и да се взира в пламъците. Гърбът му беше неестествено скован.

— И на лейтенант Стейпъл ли каза същото? — попитах след малко.

Ейдриън уморено поклати глава.

— Битката беше такъв кошмар, че оцелелите имат нужда от герои, за да забравят реалността и да й придадат ореол на слава. Аз случайно принадлежа към нещастниците, които мнозинството е решило да канонизира. Повярвай, не съм направил нищо повече от онова, което направиха хиляди други войници на бойното поле.

— Защо ми го казваш?

Той се обърна към мен.

— Защото не желая да си създаваш фалшиви представи за геройството ми — отговори просто той. Свещите, които бяха поставени на камината, обградиха главата му със златно сияние. — Аз не съм никакъв герой, аз съм само един обикновен войник.

Усмихнах се, без да отговоря.

Вечерята мина приятно и непринудено. Мисис Пипен беше изнамерила отнякъде красива малка маса и Ейдриън незабавно беше наредил да я поставят в трапезарията. Старомодната дъбова маса беше за осем лица и изобщо не подхождаше на помещението, но около нея се водеха много по-приятни разговори, отколкото около предишното чудовище.

— Когато отида в Лондон, ще поръчам малка махагонова маса — съобщи Ейдриън, когато Хари направи някаква забележка по повод новата мебел в трапезарията. — Кейт е права. Другата маса е прекалено голяма за семейните вечери.

— Знаеш ли къде мисис Пипен е прибрала голямата маса? — попитах любопитно.

— Нямам представа. Тя разполага с безброй празни стаи. Когато даваме официална вечеря, ще я внасят отново в трапезарията.

Усмихнах се на лейтенант Стейпъл, който седеше вдясно от мен, и му описах комичните си усилия да водя разговор със сътрапезниците си, отделени от мен през огромната блестяща маса. Когато седнахме да вечеряме, младият мъж изглеждаше доста притеснен, но историята ми го разсмя. Украсих малко разказа си и когато се появиха слугите, лейтенантът се държеше много по-непринудено. Един поглед към Ейдриън ми показа, че домакинът одобряваше поведението ми.

За мой ужас веднага помислих за леглото.

Обърнах се със сияеща усмивка към Хари и казах нещо напълно безсмислено, но думите ми го разсмяха. Поднесоха първото ястие, чудесна пилешка супа, и всички ядохме с апетит.

Ейдриън възнамеряваше да тръгне на следващия ден заедно с лейтенант Стейпъл.

— Не искам момъкът да измине цялото разстояние до Лондон на кон — беше ми казал той, преди да слезем на вечеря. — По-добре е да го взема в каретата си.

Съгласих се с него, че изтощеният лейтенант не е в състояние да повтори дългата езда. После го попитах дали знае колко време ще остане в Лондон и той ми отговори, че няма представа. Обеща да ми пише веднага щом пристигне и да ме осведомява редовно за положението. За вечерта не каза нищо.

Пиех лимонада вместо вино, ядях си вечерята и слушах господата, които разговаряха за проблемите на страната. От време на време правех по някоя забележка, когато някой от тях поглеждаше в моята посока. В кристалния полилей, който беше голям почти колкото дъбовата маса, блестяха безброй свещи. В камината гореше буен огън. Дебелият килим поглъщаше стъпките на слугите. Навън се лееше дъжд, но до нас достигаше само приглушеният шум от барабаненето по стъклата.

— Вали — установих учудено аз.

Мъжете спряха да говорят и се вслушаха.

— Ако дъждът продължи и утре, ще вземем затворената карета — каза Ейдриън, обърнат към лейтенант Стейпъл.

Огънят запращя и временно заглуши трополенето на дъждовните капки. Когато пращенето утихна, всички разбраха, че дъждът се е усилил.

Отказах десерта и се обърнах към Ейдриън:

— Отивам да кажа лека нощ на Пади.

Той кимна и тримата мъже станаха да ми пожелаят приятни сънища.

Намерих Пади с мисис Пипен и Уолтърс да пият чай в стаята на икономката.

— Дойдох само да пожелая на Пади лека нощ — обясних аз. — Моля ви, седнете.

Старият ирландец протегна ръце и аз се сгуших в силната му прегръдка.

— Не искам да се тревожите за нищо, момиче — произнесе той със заповеднически тон.

— Обещавам да остана спокойна.

— Много добре. — Той ме огледа и ми намигна. — Ще се видим утре, преди да тръгна отново на път.

Утре всички ме напускат, помислих си обезкуражено, но изписах на лицето си усмивка и казах:

— Пожелавам ти приятни сънища, Пади. — Обърнах се към другите: — Желая ви лека нощ, мисис Пипен. Лека нощ, Уолтърс.

Двамата не бяха седнали, откакто влязох.

— Лека нощ, милейди — отговориха в хор. Кимнах и излязох, за да се прибера в стаята си.

Там ме чакаше Люси, за да ми помогне в събличането. „Да не забравя да питам Ейдриън дали е изпратил някого в Шарлууд, за да доведе Роуз“ — повтарях си като замаяна аз.

После се сетих, че можеха да минат седмици, а дори и месеци, докато го видя отново. Сигурно тази вечер нямаше да дойде в стаята ми. Вероятно предпочиташе да разговаря с лейтенант Стейпъл, вместо да дарява с любов нежеланата си съпруга.

Облякох нощницата си и се пъхнах в леглото. Унинието ми нарастваше. Освободих Люси и посегнах към „Благосъстоянието на нациите“, което четях за втори път, тъй като имах чувството, че Адам Смит е вложил в книгата си някакво послание, което при първото четене ми е убягнало.

Погледът ми беше устремен към книгата, но в действителност се вслушвах напрегнато в шумовете, оттатък свързващата врата. Люси беше спуснала завесите на прозорците, но трополенето на дъжда по стъклата се чуваше съвсем ясно.

Прочетох поне четири пъти една и съща страница, когато острият ми слух долови разговор в съседната стая. Ейдриън говореше с камериера си. Сърцето ми направи огромен скок и книгата в ръцете ми потрепери. Погледнах буквите, но те се размиха пред очите ми. Въпреки това продължих да се взирам в разтворената книга, макар че всичките ми сетива бяха съсредоточени върху свързващата врата. Той трябваше да дойде.

И Ейдриън наистина дойде. Чух как вратата се отвори и бавно вдигнах глава от книгата си. Мъжът ми влезе и тихо затвори вратата зад гърба си.

— Ако нямаш настроение, Кейт, мога веднага да си отида — каза тихо той и ме погледна очаквателно. Беше загърнат в топлия си халат.

— Не си отивай — помолих.

Когато Ейдриън пристъпи към леглото ми, затворих книгата и я оставих на шкафчето до леглото. Надявах се, че той няма да забележи треперенето на ръката ми. Ейдриън приседна на края на леглото и ме погледна.

— Нося лоши вести — проговори мрачно той.

В първия момент не можах да разбера.

— Лоши вести?

— Малко преди да седнем да вечеряме, пристигна слугата, когото бях изпратил в Шарлууд да доведе Роуз. Момичето, което искаше да направиш своя камериерка, е мъртво.

Примигнах, опитвайки се да вникна в смисъла на думите му. Само това не бях очаквала да чуя.

— Роуз е мъртва? — повторих слисано. Погледнах го и като видях сериозността в очите му, изтръпнах. — Какво се е случило? — попитах.

— Починала от загуба на кръв, след като се опитала да се отърве от детето, което очаквала — обясни тихо той.

Затиснах с пръсти устата си.

— Велики боже! — Гласът отказваше да ми се подчинява.

— Съжалявам, мила. Грозна история наистина.

Без да съзнавам какво правя, ударих с юмрук завивката.

— Този проклет негодник! — Юмрукът ми отново се стовари върху леглото. — По дяволите! Проклет да е!

Голямата му ръка покри моята и сложи край на безсмислените удари. Поех дълбоко дъх и му разказах как бях видяла Роуз да излиза от спалнята на вуйчо ми на разсъмване и за следите от бой по лицето й.

Той ме изслуша и когато свърших, устата му беше побеляла от гняв.

— Шарлууд никога не е имал чувство за чест — проговори той с необичайна острота.

Моят мъж е един от малкото хора, при които усещаш, че думата „чест“ наистина има значение и които никога не я произнасят напразно.

— Знам от Хари, че някога Шарлууд е искал да избяга със сестра ти — прошепнах аз.

— Така беше — отговори кратко той. — Оттук до Шарлууд Корт са само десет мили и през лятото, когато Каролайн навърши шестнадесет години, Мартин се върна от Оксфорд. Незнайно как успя да я убеди да се срещат насаме. Тъй като сестра ми беше нещастна в дома си, не му беше трудно да й внуши, че е влюбена в него. Историята завърши с опит за отвличане.

Погледът му беше устремен към собствената му ръка, която все още стискаше моята.

— Хари каза, че си успял да го предотвратиш — продължих все така шепнешком аз.

— Точно така. Никога не бих поверил живота на сестра си в ръцете на такъв мъж. — Той вдигна ръката ми, обърна я и целуна дланта. Погледът му срещна очите ми. — Ти беше напълно права да се страхуваш от него, мила, но сега си при мен, на сигурно място.

Усетих докосването на устните му дълбоко в себе си. Устата му се плъзна към китката и дълго остана там. Явно беше усетил как силно биеше сърцето ми. Когато вдигна глава, той освободи ръката ми и започна да разкопчава нощницата ми.

— Това само ще ни пречи — прошепна той.

— Да я съблека ли? — попитах несигурно.

— Ами да. — Ръцете му се плъзгаха в нежна милувка по шията ми, без да престават да разкопчават седефените копченца.

Той свали нощницата през главата ми, хвърли я на пода и стана, за да се освободи от халата. Свещта на нощното ми шкафче все още гореше и можах да видя изпъкналия червен белег, който минаваше през цялата дясна страна на гръдния му кош. Сетих се за раняването, което беше скрил, за да се бие при Ватерлоо, и когато той пристъпи към леглото, се приведох напред, за да очертая линията на белега, първо с показалец, после с порой от леки целувки.

Ейдриън произнесе задавено името ми, аз се отпуснах назад във възглавниците и протегнах ръце към него.

— Този път ще бъде много по-добре — прошепна в ухото ми той. — Кълна ти се.

Започна да целува ухото ми, слепоочието, бузата, докато най-после завладя устните ми. Заля ме гореща, задушаваща вълна и аз отворих устата си за него. Ръката му помилва гърдите ми, а когато връхчетата им се втвърдиха и щръкнаха, продължи по-надолу към корема и хълбоците. Той ме целуваше с нарастваща страст и аз треперех под милувките му. Огънят пращеше, дъждът биеше с неотслабваща сила по прозорците и аз се отдадох цялата на желанието си.

Ласките на Ейдриън бяха толкова прекрасни и сладки, толкова горещи, че по тялото ми сякаш потече разтопена мед. Топях се под докосванията му. Всичко между нас беше толкова естествено, толкова истинско, ала когато той най-после проникна в мен, тялото ми си спомни за преживяната божа и се скова.

— Отпусни се, мила — прошепна дрезгаво той. — Отпусни се и няма да те боли.

Опитах се. Затворих очи и събрах цялата сила на волята си, за да отпусна мускулите си. Лежах неподвижна, докато тялото ми се отваряше за него. Той проникваше все по-дълбоко, бавно и внимателно, така че усещах само натиск, но не и болка. Издишах шумно и погледнах в твърдото, съсредоточено мъжко лице.

— Добре ли е така? — попита дрезгаво той.

Кимнах, вдигнах краката си и тялото ми го обгърна.

Някъде много отдалече чувах как дъждът трополи и се усилва. Ейдриън се раздвижи мощно в мен и отново ме заля горещ порой, на който не можех да устоя. Тялото ми се разтрепери като в треска, прониза ме усещане за дива наслада и изпищях.

Дълго след това, когато лежахме неподвижни един до друг, в сърцето ми пропълзя страх. Чувството, което изпитвах към него, беше толкова силно и всеобхватно, толкова могъщо… То представляваше опасност и за двама ни.

Без да ме изпуска от прегръдката си, Ейдриън заспа и аз не смеех да се помръдна, за да не смутя съня му. Усещах топлата му кожа до бузата си, гърдите му се вдигаха и спускаха с успокояваща равномерност, но тези телесни впечатления не бяха в състояние да ме ободрят. Мислите ми бяха по-черни от нощта.

„Аз го обичам, но не бива да се поддавам на заблудата, че и той ме дарява с любов.“ Тази застрашителна мисъл гризеше вътрешностите ми и ме държа будна през цялата нощ.

„При мен си на сигурно място.“

Той беше казал това и беше напълно сериозен. Той беше човек, който считаше за свой дълг да защитава по-слабите. Беше предпазвал брат си и сестра си от гнева на жестокия баща. Беше се оженил за мен, защото беше разбрал, че се страхувам от вуйчо си. Дори когато се любеше с мен, той се ръководеше от чувството си за дълг и от инстинкта си да закриля по-слабите.

При него бях на сигурно място. Въпросът беше, дали и той може да се чувства сигурен с мен.

Чувството, което изпитвах към него, беше силно и собственическо. Аз желаех страстта му, исках я само за себе си. Ако обаче се оставех на чувствата си, щях да задуша него и да унищожа себе си.

Преди да заспи, Ейдриън бе духнал свещта и в спалнята цареше пълен мрак. Не знам колко време съм лежала будна, вслушвайки се в дишането му и в шума на дъжда, при което бурята, която бушуваше в сърцето ми, беше много по-силна от тази навън. Дъждът престана малко преди разсъмване, когато вече се бях примирила с онова, което трябваше да направя.

Не можех да товаря Ейдриън с любовта си. Той не ме беше помолил да го обичам и с нищо не ми подсказваше, че желае любовта ми. Трябваше да крия чувствата си от него и да го оставя свободен.

Изпълнена с болка, си повтарях, че това щеше да се осъществи много по-лесно, ако бях негова икономка, а не негова съпруга.

12

На следващата сутрин Ейдриън потегли на път с лейтенант Стейпъл. Станахме на зазоряване и аз със смела усмивка му пожелах добър път. Скоро след това се сбогува и Пади, като обеща да пише или да се върне веднага щом научи нещо.

След като и двамата заминаха, се почувствах изоставена. За да се развлека малко, реших да пояздя Евклид. Хари, който настоя да ме придружи, и ратаите в обора насядаха по оградата, за да гледат как правя упражнения с жребеца. Евклид изпълни няколко особено успешни пируета в галоп, а за следващия „пасаж“, които е един от най-трудните, не му достигна само малко повечко сила. Наистина прекрасно животно.

След като свърших с Евклид, заповядах да оседлаят Елза и Хари ме изведе на дълга разходка, за да ми покаже имението. Докато обикаляхме, му предадох разговора си с Пади.

— Той тръгна обратно за Ирландия и ще се опита да открие нещо във фермата — заключих.

— Така значи… — Хари смръщи чело. — Разказа ли на Ейдриън за подозренията си?

— Не. — Гледах напрегнато пътя пред себе си между ушите на Елза. — Нямахме време.

— Хмм — промърмори Хари. Усещах погледа му върху себе си, но не исках да го погледна. Вместо това вдигнах глава към яркосиньото небе.

Като че ли нощната буря беше помела и последните остатъци от зимата, толкова ясно беше небето, толкова свеж и чист въздухът. Дишах дълбоко и оглеждах голите зимни поля, които се простираха от двете страни на черния път.

— Още няколко дни като този, и селяните ще започнат да орат — каза Хари.

Никога не бях живяла достатъчно дълго на едно място, за да проследя какво правят селяните през годината, и сега попитах с искрен интерес какво садят в имението.

Хари, който беше отраснал тук, отговори веднага:

— Най-вече житни култури — ечемик, овес и пшеница. Земята, която виждаш, е дадена под аренда заедно с къщите. Повечето от арендаторите ни обработват тези земи от поколения.

През последната половин миля пътят леко се изкачваше. Скоро стигнахме билото на хълма и слязохме от другата му страна. По продължение на пътя се простираха ниви, очертани с живи плетове. На половината височина вдясно видях малка къща със сламен покрив. Когато наближихме, видях и дворче с малка кошара, очевидно предназначена за свиня. Един мъж майстореше нещо на покрива на кошарата. Явно свинята от миналата година е била заклана за Коледа и сега обиталището й се подготвяше за следващата.

— Здрасти, Блекуел! — извика дружелюбно Хари, когато стигнахме двора.

— Мистър Хари! — Среден на ръст мъж с безизразно лице и на средна възраст пристъпи към оградата. — Мирише на пролет — продължи весело той.

— Така е. — Хари се обърна към мен: — Кейт, това е Джон Блекуел, един от арендаторите ни. — Той погледна отново селянина. — Блекуел, трябва да направиш реверанс пред новата графиня Грейстоун.

Мъжът изобщо не се учуди. Вероятно арендаторите знаеха от слугите какво ставаше в господарската къща. Когато ми се усмихна, видях грозно счупен преден зъб.

— Радвам се, милейди. Добре дошли в Грейстоун — поздрави той и приглади къдриците си.

— Благодаря ви, мистър Блекуел — отговорих сериозно аз.

— Тази сутрин негова светлост замина за Лондон — съобщи Хари. — Поръча да ти предам, че ще потърси добър очен лекар и ще уговори кога да отидеш на преглед с дъщеря си.

— Благодаря, мистър Хари — отговори трогнато мъжът.

— Няма защо. Щом получа вест от негова светлост, ще те уведомя.

Мъжът отново благодари с няколко несвързани думи и Хари му отговори любезно. После продължихме пътя си.

— Какво й е на дъщеря му? — попитах, когато се отдалечихме достатъчно.

— Почти сляпа е — обясни Хари. — Наскоро Блекуел помоли Ейдриън да му намери добър лекар, който би могъл да й помогне.

— На колко години е момичето?

— На девет или десет, доколкото знам — отговори равнодушно Хари.

Изведнъж от близкия храст излетя дрозд и Елза направи скок. Помилвах успокоително врата й и попитах Хари:

— Бащата не е ли предприел нещо за лечението й?

Хари отново вдигна рамене.

— Човек като него няма възможност да се консултира със специалист. А моят баща поддържаше къщите на арендаторите в добро състояние, но не беше от хората, които се интересуват от слепите деца на подчинените си.

Припомних си забележката на Ейдриън за привилегиите и отговорността и се запитах къде ли беше научил този урок. Със сигурност не от баща си. Исках да попитам Хари за майката, когато се сетих, че е починала от родилна треска, когато Ейдриън е бил само на седем години. Сигурно раждането на Хари й е струвало живота. Затова промених темата:

— Струва ми се, че арендаторите на земите в Грейстоун живеят по-добре при брат ти, отколкото при баща ти.

Хари кимна мрачно.

— Хайде да се състезаваме до подножието на хълма! — извиках предизвикателно и пришпорих Елза.

Дните минаваха. Работническите демонстрации, които бяха притеснили толкова силно лорд Касълрей, престанаха. Онези, които бяха тръгнали към Лондон, не стигнаха до целта си, но Ейдриън ми писа, че вероятно ще остане в столицата още няколко седмици, тъй като имало проблеми с финансирането на окупационната армия. Забраних си да мисля дали и Мери Уестън е в Лондон, но колкото повече се стараех да прогоня този въпрос от съзнанието си, толкова повече той ми се натрапваше.

Отклонявах вниманието си, като яздех Евклид и Елза, посещавах семейство Ноак и си купих три прекрасни малки кученца, порода шпаньол. Освен това превърнах стаята за преобличане в дневна, за да имам удобно за живеене помещение, в което да прекарвам дните си.

Най-интересното преживяване обаче беше пристигането на братовчедката Луиза, която се появи изненадващо с фамилната карета на Грейстоун. С нея пътуваше шивачката, натоварена с безброй топове атлаз, тюл, кадифе, муселин, кашмир и коприна.

Когато Луиза пристигна, случайно бях в къщата и изтичах надолу по стълбата, за да я прегърна.

— Луиза, Луиза! Но защо не ме предизвести, че пристигаш?

Тя отговори сърдечно на прегръдката ми.

— Нямах време — обясни с усмивка тя. — Преди два дни Грейстоун дойде в къщата на брат ми и ме помоли да си събера багажа. Още същия следобед бяхме на път към Лондон. На следващия ден — вчера — ангажирах мис Рънс и тази сутрин потеглихме насам. — Бузите й бяха зачервени, зелените очи блестяха.

Изненадах се, че бях толкова зарадвана от идването на Луиза. Отведох я в къщата, поверих мис Рънс на грижите на мисис Пипен и разведох братовчедка си из средновековното абатство. Както можеше да се очаква, тя остана възхитена от преустроеното от Адам крило, което според мен не беше жилище, а дворец. Накрая я отведох в стаята си, където младите кучета веднага ни нападнаха. Помолих Луиза да седне и излязох в коридора. Тъкмо навреме, за да видя слугата, който влизаше с пътната й чанта в една от стаите.

— Джордж! — извиках и момъкът побърза да се отзове. — Мисля, че кучетата трябва да бъдат изведени на двора.

— Ей сега, милейди.

Измерих със знаещ поглед елегантната му ливрея.

— Вземете на помощ Том и Мат — предложих. — Всеки от тримата да вземе по едно куче. Върнете се едва когато си свършат работата и се налудуват.

Джордж се ухили.

— Ще бъде направено, милейди.

Щом кучетата излязоха, Луиза се настани удобно на едно от старите, тапицирани с бледа коприна, кресла, които мисис Пипен беше изнамерила за мен, а аз казах:

— Така, сега вече можем да си поговорим на спокойствие.

— Мила моя — произнесе страхопочтително Луиза, докато чистеше кучешките косми от полата си, — каква къща имаш!

— Ужасна е нали? — засмях се аз. — Ейдриън смята да построи ново крило за семейството и аз подкрепям горещо тази идея.

— Аха — промърмори Луиза. — Ейдриън значи.

Бузите ми пламнаха и тя явно изпита съжаление към мен.

— Той е прекрасен човек, Кейт. Беше удоволствие да присъствам на срещата му с брат ми.

— Надявам се, че е натрил носа на онзи негодник?

— Точно това направи — засмя се доволно Луиза.

— Отдавна щях да те помоля да дойдеш при мен, Луиза — обясних смутено аз, — но докато Ейдриън беше във Франция, нямах право да каня гости без позволението му.

— Разбирам те, мила моя — отговори кротко Луиза. Миналата пролет, когато й писах и я помолих да изпрати нещата ми в Ламбърн, бях разказала накратко историята на брака си и можех да разчитам на разбирането й.

— Грейстоун се държа очарователно с мен. — Луиза се усмихна и в очите й светна дяволитост. — Първо ме поздрави, че съм успяла да те разубедя да се преоблечеш като момче и да си потърсиш работа в някоя конюшня.

— Изобщо не разбирам защо и двамата се надсмивате над тази великолепна идея — отговорих засегнато аз.

Станала отново сериозна, братовчедка ми обясни:

— Защото никой от двама ни не притежава твоята сърдечна чистота, мила моя.

— Това би трябвало да означава, че ме смятате за наивна, нали? — извиках обидено аз.

Братовчедка ми поклати глава и отново се зае да чисти кучешките косми от полата си. Вършеше го с такова преувеличено внимание, че ме хванаха нервите. След малко ме погледна.

— Планът на Шарлууд няма равен на себе си по безочието си — проговори възмутено тя. — Той искаше да стори зло и на теб, и на Грейстоун. Най-доброто отмъщение от твоя страна, Кейт, е да имаш щастлив брак.

Въздъхнах тежко.

— Май искаш твърде много, Луиза.

Тя отвори широко очи с добре изиграно учудване.

— Нима не харесваш Грейстоун?

— Не ставай глупава — изфучах аз.

— И къде тогава е проблемът? Аз съм на мнение, че той много те харесва.

Харесвал ме бил! Побиха ме студени тръпки. Каква полза, че Ейдриън ме харесваше? И аз харесвах кучетата си. Наведох се да вдигна белия лист, намачкан от кученцата, и го хвърлих в огъня. Сухата хартия пламна веднага. Проследих изгарянето й, без да поглеждам Луиза.

— Той те цени достатъчно високо и доказателството е, че желае да те представи в двора — заяви триумфално тя.

— Какво? — Това беше невъзможно!

Усмивката, която озари лицето й, беше дяволски самодоволна.

— Много добре ме чу, Кейт. Една от задачите на мис Рънс е да ти ушие официална рокля за представянето в двора. Сестрата на Грейстоун ще те представи.

Главата ми се замая. Скромната мис Катлийн Фицджералд щеше да бъде представена в двореца! Досега кралските особи бяха за мен нещо толкова далечно и недостижимо като луната.

— Нали ти казах, че те харесва много — повтори самодоволно Луиза.

Ако кажеше още веднъж тези думи, щях да й хвърля нещо по главата. Много добре знаех защо Ейдриън беше взел мъчителното решение да ме представи в двора, но тъй като нямах никакво намерение да разкрия мотивите му пред Луиза, смених темата и я попитах как е пътувала.

Мартенските седмици минаваха бавно. Един ден грееше слънце, на следващия духаше вятър или капеше дъжд. Селяните изораха нивите и засяха зърното. Всеки ден излизах на езда с Елза, обикалях имението и се запознах с всички арендатори и децата им. Тъй като Ейдриън ме бе помолил да яздя Евклид вместо него, всеки ден работех по един час с жребеца. Няколко пъти посетих семейство Ноак. Мисис Блекуел и дъщеря й заминаха за Лондон с каретата на Ейдриън, за да се консултират с очен лекар, и се върнаха с очила, които подобриха значително зрението на Мери. Мис Рънс шиеше неуморно и гардеробът ми непрестанно се обогатяваше. Братовчедката Луиза се включи в местното благотворително дружество и скоро стана близка приятелка с жената на свещеника. По нареждане на Ейдриън Хари прекарваше по няколко часа на ден в дома на свещеника, където учеше латински. Следобед излизахме заедно на езда или той ходеше на лов.

Това беше животът, за който си бях мечтала, и се стараех да бъда доволна, но бях обзета от безпокойство и не можех да му се наслаждавам истински. В началото на март в Париж бе станало сбиване между английски и френски офицер и Касълрей бе помолил Ейдриън да замине за френската столица и да убеди Уелингтън в нуждата от съкращаване на окупационната армия. Ейдриън ми писа, че очаква да се върне в Англия едва към края на месеца.

Опитвах се да не мисля за отсъствието му. Упорито отказвах да призная, че именно то ме лишаваше от душевен мир.

На 21 март, първия пролетен ден, двете с Луиза отидохме в Нюбъри да вземем книгите, които бяхме поръчали в тамошната книжарница. Тръгнахме с файтона и юздите бяха в моите ръце.

Денят беше прекрасен. Синьото небе беше изпъстрено с рехави бели облачета. Тревата покрай пътя беше осеяна с първите пролетни цветя. За да не тревожа Луиза, бях избрала най-послушната двойка сиви коне. Скоро щеше да дойде април. Чувствах се почти щастлива.

Приключихме бързо с покупките. Луиза взе от книжарницата поръчаните романи, после отидохме в магазина за галантерия, защото бяхме обещали на мис Рънс да купим няколко метра синя панделка за поредната рокля. Луиза влезе в дюкянчето, а аз останах да я чакам отвън, за да държа под око сивите коне и момчето, което ги пазеше. Той беше син на продавача, но аз не го познавах и не можех да му се доверя.

Улицата не беше особено оживена и сивите коне стояха мирно. Бях готова да последвам Луиза в магазина, когато усетих, че някой върви към мен изотзад. Обърнах се рязко и погледнах право в студените морскозелени очи на вуйчо си. Кръвта се отдръпна от лицето ми.

— Кейт! — извика с гротескно преувеличена радост той. — Но ти изглеждаш прелестно, скъпа! — Този негодник изобщо не се опитваше да скрие злобата си.

— Съжалявам, че не мога да отговоря на комплимента ти. — Гласът ми прозвуча учудващо твърдо.

Явно сдържаността ми го развесели.

— Ти би трябвало да ми бъдеш благодарна, безполезна хлапачке. Само на мен дължиш честта да станеш графиня. — Очите му святкаха иронично. — Както чувам, мъжът ти се е върнал във Франция и те е оставил да се наслаждаваш сама на радостите на Грейстоун. Колко жалко.

„Най-добре ще си отмъстиш, като имаш щастлив брак.“ Думите на Луиза отекнаха оглушително в съзнанието ми и като видях злобното задоволство в очите на вуйчо си, разбрах, че братовчедка ми беше напълно права.

Усмихнах се лъчезарно и заявих:

— О, да, в момента Ейдриън е във Франция, но възнамерява да се върне навреме за сезона. Сестра му е обещала да ме представи в двореца, затова още другия месец ще се настаним на Гросвенор скуеър.

Самодоволството на Шарлууд се изпари в миг.

— За Каролайн ли говориш? — попита глухо той. — Каролайн е обещала да те представи в двореца? — Никога не го бях чувала да говори с този тон. Очевидно бях улучила болезнена точка.

— О, да. — Усмивката ми стана още по-сияеща. — Луиза вече живее при мен в Грейстоун и ще ме придружи в Лондон. По всичко изглежда, че вторият ми сезон ще бъде много по-щастлив от първия. — Погледнах през рамото му. — Ах, ето я и Луиза.

Само един поглед беше достатъчен на братовчедка ми да разбере с кого говоря. Когато пристъпи към нас, тя се усмихваше едва ли не надменно.

— Какво правите в Нюбъри, Шарлууд? — попита небрежно тя.

— Тук съм по делова работа — отговори той и лицето му още повече се напрегна. Никога не го бях виждала да издава чувствата си.

По улицата мина кола със сено и сивите коне обърнаха глави да я проследят. Луиза ми показа пакетчето, което носеше.

— Купих всичко необходимо, Кейт. Време е да се връщаме.

— Да. — Погледнах вуйчо си, но той бе успял да си възвърне обичайното равнодушно изражение.

— Може би ще се видим в Лондон, Кейт — проговори любезно той. — Аз също смятам да прекарам сезона там.

— Само не очаквай покана за вечеря — отвърнах предизвикателно аз, и това бе прието с кратък смях.

Шарлууд остана на тротоара и ни изчака да се качим във файтона. Не се помръдна, когато аз хванах юздите и подкарах сивите коне по улицата. Едва тогава се обърна рязко и закрачи в обратната посока.

Не можах да кажа нито дума, докато не излязохме от града.

— Защо Шарлууд беше толкова възбуден, Кейт? — попита тихо Луиза.

Тъй като нямах право да й разкрия тайната за отвличането на Каролайн, отговорих само:

— Мисля, че не се зарадва особено, като видя колко добре живея и че бракът ми съвсем не е нещастен.

— Колко жалко, че от Мартин излезе такъв твърд, студен и отмъстителен човек — въздъхна Луиза.

Подканих десния жребец, който препускаше по-бавно, с ободрително цъкане и той се разбърза.

— Какъв беше вуйчо като дете? — попитах любопитно.

— Той обожаваше майка ти — обясни замислено Луиза. — Собствената му майка, твоята баба, беше вечно болнава и не се интересуваше от децата си. Лизи беше по-голяма от Мартин и се грижеше майчински за него. Когато избяга с баща ти, той не беше на себе си от мъка.

Помислих малко и отговорих:

— Значи затова мразеше толкова баща ми. Знаеш ли, не вярвам, че татко го съзнаваше. Ако познаваше истинските чувства на вуйчо, той никога нямаше да ме повери на него.

— Права си — съгласи се Луиза.

Въпреки волята си изпитах прилив на съчувствие към изоставеното и болезнено засегнато дете, което някога е бил вуйчо ми.

На двадесет и втори март получих писмо от Ейдриън, в което ми съобщаваше, че ще пристигне в Лондон преди края на седмицата. Молеше ме колкото се може по-скоро да замина за столицата и да доведа достатъчно персонал от Грейстоун, за да приведат в ред лондонската къща.

Трябваше да побързам. Естествено мисис Пипен щеше да остане в Грейстоун, но Уолтърс, Реми и една малка армия слуги, прислужнички, чистачки и коняри щяха да заминат с мен за Лондон, за да поддържат домакинството на Гросвенор скуеър. Даже Уелингтън не би успял да събере толкова много хора и да ги отведе от едно място на друго без произшествия и проблеми, както се удаде на мен. В деня, когато трябваше да замина за Лондон, наминах набързо в Ламбърн, за да се сбогувам със семейство Ноак.

Двамата мили старци бяха извън себе си от радост, когато им разказах, че предстои да бъда представена в двореца, а мисис Ноак настоя да й опиша всичките си нови рокли и шапки.

Мистър Ноак ни слушаше учтиво, но се интересуваше много повече от мнението на Ейдриън за безредиците в страната.

— Вижте, мистър Ноак, не знам какво би могъл да направи Ейдриън — отговорих открито. — Единствената практическа стъпка е да гласува за отмяната на закона за зърното.

— Не вярвах, че ще доживея деня, когато Англия ще бъде завладяна от простолюдието — въздъхна той. — Ако правителството не вземе твърди мерки, и у нас ще избухне революция като във Франция.

— Хората гладуват, мистър Ноак, и не могат да си намерят работа.

— Прекалено много хора отидоха да живеят в градовете — възрази той.

— Повечето бяха принудени, мистър Ноак — напомних му аз. — След края на войната много моряци и войници бяха уволнени от армията. За тях няма място на село и те също отидоха в градовете. Там пък няма никаква работа за тях.

Старецът изръмжа нещо неразбрано.

— Стига сме говорили за политика — намеси се решително мисис Ноак. — Надявам се, че днес имате апетит, милейди, защото съм опекла любимия ви плодов сладкиш.

Уверих я, че съм гладна като вълк, и останалата част от прощалното посещение премина много приятно. На следващия ден заминах за Лондон с Луиза и Хари.

13

Преместването мина учудващо спокойно и без бъркотия. Когато пристигнах в градския дом на семейство Грейстоун на Гросвенор скуеър, конете бяха на мястото си в обора, персоналът се беше нанесъл в отредените му стаи, във всички помещения бяха поставени свежи цветя, а Реми беше приготвил за вечеря едно от любимите ми рагута. Запознах се с мисис Ричардс, лондонската икономка, и тя ме разведе из къщата, която беше просторна и елегантна, но без дворцовото величие на семейното имение.

На следващия ден Луиза ме завлече на Бонд стрийт, за да пазаруваме — напълно безполезно мъчение, което обаче й достави огромно удоволствие. Нямах кураж да я лиша от това приятно преживяване. Когато я залових да гледа с копнеж шапката, изложена на една витрина, се сетих, че тя няма собствени пари, и реших да й предоставя половината от джобните си пари под претекст, че такава е волята на Ейдриън.

На втория ден по обед излязох с Елза на разходка в Хайд парк. Тревожех се, че движението по улиците ще уплаши животното, затова помолих Хари да ме придружи. Той яздеше един кротък кафяв кон, който се разбираше отлично с Елза. Благодарение на ненарушимото спокойствие на Монарх и на моите окуражителни забележки, придружени от непрестанно потупване по шията, успяхме да стигнем без особени премеждия до парка.

Въздъхнах облекчено, когато минахме през портата. Ако нещо се случеше с Елза, Ейдриън щеше да ме убие.

— Бедната кобила никога не е виждала такова движение по улиците — отбеляза Хари, докато се движехме бавно по алеите. Листата им бяха наситен озелени, цвят, характерен само за пролетта, и аз бях изпълнена с радост. Пролетта беше любимият ми сезон. — Много ме беше страх да не свършиш под колелата на някоя каруца — продължи иронично той, — но Елза притежава разума и издръжливостта на стар боен кон.

— Милата Елза има ум в главата си — отговорих сериозно аз. — И ми се доверява.

Яркосиньото небе над дърветата беше обсипано с къдрави бели облачета, толкова съвършено подредени, като че бяха излезли изпод четката на художник. Взирах се в небето, без да мисля за коня си, бях отпуснала юздите и се наслаждавах на разходката. В този момент от близкия храст изскочи една катеричка и се стрелна в краката на Елза. Кобилата подскочи, вдигна се два пъти на задните си крака и ме хвърли от седлото.

Бях толкова слисана, че забравих всичко около себе си и изпуснах юздите — смъртен грях, за който татко щеше да ме накаже строго. Паднах толкова тежко на задните си части, че в първия момент не можах да си поема дъх.

За щастие Елза беше изненадана от падането ми не по-малко от самата мен. Вместо да избяга, тя се закова наместо, наостри уши и ме погледна учудено. Изражението й ми казваше съвсем ясно: „Какво правиш там долу?“ Засмях се, без да обръщам внимание на натъртеното си дупе.

— Няма нищо, миличка, добре сме — проговорих задъхано. Огледах се за Хари, който беше запазил присъствие на духа и с оживено ръкомахане спря двамата ездачи, които идваха по пътеката и явно се готвеха да ми се притекат на помощ. Ако видеше чуждите коне, Елза със сигурност щеше да се подплаши и да избяга.

Изправих се бавно, като през цялото време говорех окуражително на Елза, а когато най-после хванах увисналата юзда, изпратих безмълвна благодарствена молитва към небето.

— Всичко наред ли е, Кейт? — обади се Хари.

— Чувствам се ужасно неловко — признах аз.

Хари избухна в смях и отново вдигна ръка, за да успокои спрелите ездачи, докато се метна на седлото.

Хората, които станаха свидетели на малкото произшествие, най-после можаха да се приближат.

— Добре ли сте, милейди? — попита единият.

— Единственото, което пострада, е самоуважението ми — отговорих с усмивка. — Благодаря, че спряхте. Ако кобилата ми беше избягала, много трудно щях да си я върна.

Господата отговориха на усмивката ми. По-младият се обърна към Хари:

— О, вие не сте ли Хари Удроу?

Хари също го позна и след като размениха няколко думи, реши да ми го представи.

— Кейт, позволи ми да ти представя Джордж Марш. Той беше в моя колеж и завърши миналата година.

От своя страна мистър Марш представи придружителя си, мъж в средата на четиридесетте с пепелявосиво лице на име Чалмърс. Вгледах се по-внимателно в него, защото ми се стори познат.

— Срещали ли сме се някъде, мистър Чалмърс? — попитах небрежно аз, докато Хари си уговаряше среща с Джордж Марш за вечерта.

— Не съм имал удоволствието, лейди Грейстоун — отговори с ленива усмивка мъжът. — Повярвайте, срещата с вас със сигурност би се запечатала завинаги в паметта ми.

Не му повярвах, но в момента не беше особено важно дали бях срещнала някъде Уинстън Чалмърс, или не. Ако си бях спомнила още същия следобед, щяхме да си спестим големи неприятности.

Когато Хари и аз се върнахме на Гросвенор скуеър, бяхме посрещнати на входната врата лично от Уолтърс, който величествено обяви:

— Негова светлост се завърна.

Сърцето ми спря да бие.

— О, тук ли е вече?

Уолтърс беше твърде добре възпитан, за да удостои с отговор глупавата ми забележка.

— Очаква ви в салона, милейди — беше всичко, което каза.

— Много се радвам — отговорих едва чуто. Погледът ми проследи Хари, който се беше запътил към стълбата.

— Къде отиваш? — попитах укорно.

— Нямам никакво намерение да попреча на първата ви среща — отговори с ангелската си усмивка той. — Ще се кача в стаята си, за да си поговориш на спокойствие с него и между другото да му обясниш присъствието ми в Лондон.

Хвърлих се след него и успях да го хвана за ръкава.

— Не, Хари, нямаш право да ме изоставиш. Ако си мислиш, че трябва да предоставиш всички обяснения на мен, много се лъжеш. — Стиснах по-здраво синьото палто. — Ти твърдеше, че Ейдриън няма да има нищо против, ако дойдеш с мен в Лондон. Ако са необходими обяснения, само ти си този, който може да ги даде.

Лицето на Хари се помрачи. И двамата знаехме, че Ейдриън очакваше младият му брат да остане в Грейстоун и да продължи уроците със свещеника, който владееше много добре класическите дисциплини. Причината да го взема със себе си в Лондон беше отчасти в съчувствието, което изпитвах към тревогите му, но главно в това, че ме беше страх да остана насаме с мъжа си.

— Хайде, тръгвай с мен — настоях енергично, без да го пускам. — Не е толкова страшно. Ейдриън със сигурност няма да ти крещи.

— Да, той не крещи, но това съвсем не означава, че не може да стане дяволски неприятен, когато е решил да ми се кара — отговори унило Хари.

Без да се трогвам от нещастното му изражение, го повлякох по коридора към червения салон.

Вратата беше затворена. Спрях за малко, поех дълбоко въздух, за да се успокоя, и отворих.

Веднага видях Ейдриън. Съпругът ми стоеше до прозореца с някакъв документ в ръка. Пантите бяха добре смазани и вратата се отвори безшумно, но той веднага вдигна глава и погледът му срещна моя.

Не посмях да проговоря. Сърцето ми биеше с такава сила, че Хари със сигурност го чуваше. Нещо просветна в тъмносивите очи, които гледаха в моите, и изпитах странното чувство, че той ме е докоснал. Стъпих здраво на пода, забраних си да изтичам към него и проговорих задъхано:

— Добре дошъл у дома, милорд.

— Благодаря. — Ейдриън сгъна бавно документа, сложи го върху резбованата масичка и пристъпи към мен по мекия ориенталски килим. Имах чувството, че иска да ме целуне, а знаех, че не мога да го допусна. Ако ме целунеше, нямаше да мога да се удържа, щях да го прегърна и да отговоря страстно на целувката му. А това окончателно щеше да ме издаде.

Обзета от паника, му протегнах ръка.

Ейдриън спря насред крачка, погледна ме и бавно повдигна едната си вежда. Усетих как бузите ми пламнаха, но не оттеглих ръката си. Най-после той улови пръстите ми, наведе се над тях и ги пусна. Едва тогава се огледа за брат си.

— Здравей, Ейдриън — проговори нервно Хари. — Радвам се, че отново си у дома.

— Не очаквах да видя и теб в Лондон, братко — отговори без следа от усмивка Ейдриън.

— Сметнах, че Кейт има нужда от компания — отвърна Хари.

Ейдриън го погледна изпитателно.

— Луиза не е ли с вас? — Тонът му беше убийствено спокоен и аз най-после разбрах какво имаше предвид Хари, като каза, че Ейдриън може да стане дяволски неприятен.

— Напротив, и тя е тук. — Обърнах се бързо към Хари. Ангелското му лице беше придобило необичайно мрачно изражение, а това не беше начинът да се общува с Ейдриън. — Но си помислих, че ще е по-добре, ако и Хари ме придружи — побързах да добавя. — Той си донесе всички книги и ми обеща, че всеки ден ще учи прилежно.

— Това е прекрасно, Кейт. А доведе ли и свещеника?

Прехапах устни. Ейдриън знаеше много добре, че не можехме да доведем и свещеника в Лондон.

— Не — отвърнах глухо.

— Разбирам. Е, Хари, щом си решил да учиш сериозно, няма ли да бъде най-добре да ти ангажирам домашен учител?

Лицето на Хари помрачня още повече.

— Не виждам смисъл да се задълбочавам толкова в старогръцкия и латинския — проговори дрезгаво той, устремил поглед към килима. — Дяволски досадна работа е да се изучават мъртви езици.

Видях как Ейдриън изкриви устни при тази не особено прилична забележка и побързах да се намеся:

— Няма нищо, Ейдриън, не се засегнах.

Бедният Хари трябваше да си плати, защото аз бях помрачила настроението на брат му, затова затърсих отчаяно някакъв начин да разведря напрегнатата атмосфера.

Хари най-после вдигна очи от килима.

— Ти изобщо не си се мъчил с тези досадни науки, Ейдриън — продължи упорито той и сам влоши положението си. — Чуй ме, аз съм на двадесет години! Не искам да бъда повече ученик. На двадесет ти вече си бил офицер в Испания.

— Да, бях там и видях как убиват хора — отговори мрачно Ейдриън. — А ти вършиш само глупости и допускаш да те изхвърлят от Оксфорд.

Високите скули на Хари се обагриха в тъмночервено.

— Изхвърлиха ме, защото се наскучах там. — Погледът му се отдели от Ейдриън и отново се вторачи в килима. — Обучението в Оксфорд беше толкова… безсмислено.

Възцари се мълчание. Ейдриън наблюдаваше сведената глава на брат си.

— И как възнамеряваш да живееш, щом не искаш да се върнеш в Оксфорд? — попита след малко той. Изнервящото равнодушие отстъпи място на искрен интерес.

Реакцията на Хари беше енергично поклащане на главата.

— Не знам.

— Може би искаш да получиш офицерски чин в кавалерията?

— Сега имаме мир и за кавалерията няма никаква работа. Там би ми било също така скучно като в Оксфорд.

По лицето на мъжа ми пробяга изумление, но той се овладя бързо и отново се вгледа в упорития си млад брат. Подир малко пристъпи мълчаливо към камината и протегна ръцете си към огъня. След минута явно намери решението, защото намести една цепеница с ботуша си и се обърна към нас. Огряна от пламъците, косата му беше повече златна, отколкото сребърна.

— Е, добре — проговори спокойно той. — Няма нужда да учиш повече и можеш да останеш в Лондон. Скоро ще дойде и Каролайн. Мисля, че ще бъде прекрасно да поживеем отново тримата.

Хари се ухили доволно и в погледа му светна обожание.

— Много ти благодаря за великодушието, Ейдриън.

— Ще обсъдим бъдещето ти през лятото, преди да се завърнеш в Оксфорд — добави с лека усмивка брат му.

Хари веднага помръкна и от устните му се изтръгна тежка въздишка. Промърмори някакво извинение, че трябвало да се качи горе и да се преоблече, и побърза да излезе. Вратата се затвори с трясък зад гърба му.

Между веждите на Ейдриън се вряза дълбока бръчка.

— Дано не съм направил грешка — проговори замислено той. — В момента нямам време да се занимавам с него, а неопитно хлапе, което само се чуди как да си убие времето, много лесно може да изпадне в затруднено положение. Той дори не подозира колко опасен е Лондон за такива като него.

— Хари те обожава — отговорих твърдо аз. — Иска да бъде като теб, но не знае как да го постигне.

Бръчката между сребърно русите вежди се задълбочи.

— Не бих искал да се стреми да стане като мен — промълви замислено той. — По-добре е да живее свой живот.

— Съгласна съм, но първо трябва да открие що за човек е и какво иска.

Мъжът ми продължаваше да стои пред огъня, а аз бях до вратата. Той ме погледна и аз разбрах, че чака аз да направя следващата стъпка. Искаше ми се да избягам като Хари, но много по-силен беше напорът да се хвърля в прегръдката му. Тъй като не можех да направя нито едното, нито другото, пристъпих предпазливо към средата на помещението и заговорих оживено:

— Няма да повярваш какво ми се случи преди малко! Елза ме хвърли на земята!

— Нима? — Той ме огледа от главата до петите по начин, който накара всеки нерв в тялото ми да затрепти. — Добре ли си?

Побързах да издигна помежду ни стена от думи, като му разказах всичко за Елза и Евклид. Описах му живота си с Луиза и помощта й в благотворителните акции на свещеника. Разказах за новите си тоалети. Говорих дори за новите очила на Мери Блекуел. Единствената новост от последния месец, която премълчах, бе срещата ми с Шарлууд.

Ейдриън изслуша дългия ми и забележително глупав разказ спокойно и непроницаемо. Когато най-после спрях задъхана, коментарът му гласеше:

— Радвам се да чуя, че си била толкова заета, Кейт.

— Винаги съм желала да имам дом — отговорих по възможно най-глупавия начин.

Той вдигна глава и погледът му потъмня.

— За мен Грейстоун никога не е бил дом — промълви с тиха болка той. — Надявам се, че ти ще го промениш.

Не знаех какво да отговоря.

Ейдриън се отдалечи от камината и аз побързах да се отдръпна. Той спря на вратата, обърна се и посочи писмото, което четеше при влизането ми.

— Сестра ми пише, че ще пристигне в Лондон утре или вдругиден. Мъжът й и двете им малки деца ще бъдат с нея. Би ли помолила мисис Ричардс да приготви стаите им?

— Но, разбира се.

Той ме удостои с учтива усмивка.

— А сега ме извини, скъпа моя, но имам задължения.

— Разбира се — повторих.

Без да каже дума повече, мъжът ми излезе от салона. Дългоочакваната среща се бе състояла и отмина, без да се издам. Защо тогава ми се щеше да се разплача?

В градската къща на Гросвенор скуеър имаше само една господарска спалня. Тя беше необичайно голяма и от двете й страни бяха обзаведени стаи за преобличане. В стаята на графинята имаше огромни гардероби, високо огледало, масичка за фризиране с подвижно огледало, две удобни кресла и един шезлонг, докато стаята за преобличане на лорда беше обзаведена с гардероби, огледало за бръснене, високо огледало и тясна кушетка.

Пожелах лека нощ на новата си камериерка, млада французойка, която Уолтърс беше намерил специално за мен, и се отпуснах в голямото легло с балдахин, в което бях прекарала последните две нощи. Мислите ми бяха при кушетката в стаичката за преобличане. Ейдриън, който бе излязъл в ранния следобед, изпрати вест, че се е срещнал със стар приятел от конната гвардия и ще вечеря навън. Вече беше единадесет и половина, а той още не се беше върнал.

Чувствах се много зле. Бях го посрещнала хладно и той имаше право да ми се сърди. Знаех какво изразяваха вдигнатите вежди, когато му предложих ръката, а не устните си.

Къде ли щеше да спи? Това беше въпросът, който ме мъчеше и ми пречеше да заспя.

За мен щеше да бъде най-добре, ако Ейдриън нощуваше в стаята за преобличане. Това беше повече от ясно. Той беше завладял сърцето ми и аз така се бях задълбочила в любовта си, че никога вече нямаше да бъда в състояние да се отделя от него, ако продължавахме да спим заедно и за в бъдеще. Щях да го задуша с любовта си и с течение на времето да унищожа и двама ни.

Знаех всичко това, но не исках той да спи в онази стаичка.

Чаках и чаках, но не се чуваше никакъв шум. Ивицата светлина под свързващата врата ми показваше, че камериерът Роджър също очакваше господаря си. Когато най-после заспах, вероятно е било към един.

Събудих се, когато вратата на стаичката за преобличане се отвори. Останах да лежа неподвижна и видях изпод полуспуснатите си ресници как Ейдриън влезе бос и по халат. Той отиде бавно до празната страна на леглото и остави свещта, която държеше в ръка, на масичката. Свали халата си, остави го на стола и се върна до леглото. Отворих очи и проследих приближаването му. Походката му беше гъвкава и безшумна като на голяма котка, силното му тяло блестеше, огряно от свещта. Беше прекрасен.

Когато се наведе да загаси свещта, Ейдриън видя, че не спя. Погледите ни се срещнаха.

— Много късно се връщаш — прошепнах едва чуто.

— Да. — Той не каза нищо повече, докато ме гледаше с тежък, тъмен поглед. Често бях виждала този поглед у баща си и разбрах какво бе станало. Ейдриън беше пил.

— Легни си, преди да си настинал — продължих смело аз.

— Аз никога не настивам — възрази сериозно той. Езикът му не беше натежал. Значи е пил, без да се напие, казах си.

Ейдриън отметна завивката и легна до мен.

— Няма ли да изгасиш свещта? — прошепнах.

— Не. — Той поклати глава. — Искам да те виждам.

Погледнах в тъмносивите очи, засенчени от гъсти мигли. Косата, която беше пораснала по време на престоя във Франция, заобикаляше лицето като сребърен шлем.

— Липсваше ми — проговорих аз въпреки намерението си да мълча.

— Така ли? — пророни той. Наведе се над мен и ме целуна.

Усетих вкуса на виното, което беше пил. Зарових пръсти в косата му и го притиснах към себе си. Устата му се плъзна от устните към гърдите ми, измамна сладост нахлу в слабините ми и аз простенах.

Когато бяхме заедно, не можех да удържам чувствата си. Тежестта му ме притисна към матрака и аз усетих как се отворих за него, както цветето се отваря за слънчевата топлина. Взирах се унесено в балдахина над главата си, усещах Ейдриън в себе си и имах чувството, че в мен прониква слънцето, горещо, неустоимо, жизнеутвърждаващо. Надигнах се насреща му, докато силните му тласъци изпълваха тялото ми с упойваща сладост, вълна след вълна. Обгърнах с ръце тила му, извиках името му, отново и отново, като призив или молитва.

На следващия ден пристигна Каролайн и когато я видях, веднага разбрах защо вуйчо ми се е влюбил в нея. Тя беше на двадесет и шест години, една година по-малка от Ейдриън и шест години по-голяма от Хари. След като поздрави братята си, тя се обърна към мен с дружелюбна усмивка.

— Най-после ще си имам сестра! — бяха първите думи, които ми отправи.

Очаквах първата ни среща с известна плахост, но сърдечният й поздрав ме обезоръжи. Подадох й усмихнато ръка, но тя не я улови, а ме привлече към себе си, прегърна ме и ме целуна. Имаше ангелското лице на Хари, но костната й структура беше много по-фина и не беше много по-висока от мен.

Каролайн се обърна към по-големия си брат и каза:

— Много се радвам, че си спазил семейната традиция и си избрал истинска красавица, Ейдриън.

— Още не си поздравила мис Кранбърн, Каро — усмихна се топло Ейдриън и когато Каролайн се обърна, за да се ръкува с Луиза, той ми представи съпруга на сестра си.

Лорд Ашли беше в средата на тридесетте и с приятна външност. Устата му издаваше чувство за хумор, а кафявите очи бяха будни и интелигентни. Той придружи силното си ръкостискане с думите:

— Лейди Грейстоун, надявам се, че семейството ми няма да се окаже прекалено тежък товар за вас. Искам отсега да знаете, че сме невероятно шумни.

Той трябваше да повиши глас, за да бъде чут, защото бебето ревеше в ръцете на бавачката си, а по-голямото, което упорито се дърпаше от своята бавачка, крещеше до бога, че умира от глад.

— Моля ви, наричайте ме Кейт — помолих весело аз, после махнах на мисис Ричардс и се обърнах към измъчените бавачки: — Икономката веднага ще ви покаже детските стаи и ще се погрижи да ви набави всичко необходимо.

Двете млади жени ме погледнаха с благодарност и последваха мисис Ричардс по стълбата.

— Много ти благодаря, Кейт — засмя се Каролайн. — Малките са уморени от пътя.

— Е, поне дробовете им са здрави, това е очевидно — усмихна се Хари и си запуши ушите.

— Имам огромна нужда от едно порто — помоли пламенно лорд Ашли.

— Пак ли сте пътували всички заедно в една карета? — попита развеселено Ейдриън.

— Едуард беше през цялото време на седлото — оповести Каролайн. — Нямам представа защо толкова държи да получи порто. Аз съм тази, която заслужава подкрепление.

— Заповядайте в салона — поканих ги. — Там всеки ще получи, каквото желае.

Донесоха за господата бутилка порто, а аз поръчах чай за дамите. Докато мъжете се настаниха пред камината, ние с Луиза и Каролайн се оттеглихме на удобния диван с копринена тапицерия.

— Искам веднага да чуя каква рокля ще носиш при представянето в двореца — настоя Каролайн.

Налях й чай и се постарах да задоволя любопитството й.

— Естествено ще сложиш семейните диаманти на Грейстоун — каза тя, когато завърших описанието си.

Ейдриън не ми беше казал нищо за семейни скъпоценности, но преди да успея да й попреча, Каролайн повика властно големия си брат:

— Ейдриън, само не ми казвай, че още не си връчил диамантите на Кейт!

Тъй като слушаше внимателно зет си, той не реагира и аз си помислих, че не я е чул. Затова казах на Каролайн, че е по-добре да не говорим сега за скъпоценностите. Но тя не ме послуша, а повтори въпроса си по-силно, така че Ейдриън се обърна към нас и каза:

— За диамантите ли питаш? Дал съм ги за почистване при Рандъл и Бриджис. Не се бой, Каро, Кейт ще ги получи навреме за представянето в двора.

— Много добре. — Каролайн се обърна отново към мен. — Няма да можеш да сложиш диадемата заради щраусовите пера, но огърлицата, обиците и гривните ще ти стоят чудесно.

— Толкова ли много накити имате? — попитах уплашено.

— О, Кейт, всички жени ще бъдат накичени с бижута — увери ме засмяно тя. — Модата изисква колкото се може повече скъпоценности. — Тя помисли малко и отсече: — Май ще е най-добре да сложиш и диадемата. Ще драпират перата отстрани и готово.

— Искам да знаеш, че очаквам представянето с известна нервност — признах полугласно. — Мъчат ме кошмари, в които се спъвам в собствената си рокля или правя още по-страшни неща.

Сиво-сините очи на Каролайн засвяткаха развеселено.

— И аз се чувствах по същия начин — довери ми тя. — Мисля, че с всички е така.

— Може би, но ако направя някоя грешка, това ще хвърли лоша светлина върху семейство Грейстоун.

— Кейт, постоянно ти повтарям, че няма от какво да се опасяваш — намеси се Луиза и се обърна към Каролайн: — Придворният й реверанс е съвършен. Би могла да остане в тази поза цял час. Сигурна съм, че ще направи силно впечатление в двора.

— Иска ми се всичко да беше свършило — въздъхнах тежко аз.

— Още няколко дни, и ще мине — усмихна се окуражително Каролайн. — Чакам с нетърпение сезона и съм много горда, че Ейдриън ме помоли да те представя. О, Кейт, да знаеш как ще се забавляваме! Само почакай!

Докато гледах очарователното й, пламнало от усърдие, лице, неволно мислех за вуйчо си.

14

Представянето ми в двора мина съвсем гладко, точно както ми бяха предричали. Придружени от двама лакеи в парадни ливреи, Ейдриън и аз, Каролайн и лорд Ашли се качихме в официалната карета на семейство Грейстоун и потеглихме към двореца Сейнт Джеймс. Към задължителната украса на главата от щраусови пера носех семейната диадема, на шията, ушите и китките ми святкаха диаманти, а роклята ми беше направо ужасяваща, защото се състоеше от три поли върху огромен кринолин. Беше толкова скъпа, че парите, дадени за нея, можеха да хранят едно село през цялата зима. А пък накитите щяха да наситят цяла Ирландия.

Каролайн и аз оставихме господата в голямата зала за аудиенции и заедно с още двадесетина други девойки и компаньонки, всички стегнати с корсажи и накичени с диаманти, влязохме в преддверието, което водеше към залата за представяне. Когато най-сетне приклекнах в дълбок реверанс пред кралицата, изобщо не се почувствах почетена или възвисена, защото тя беше само една сбръчкана стара жена, в която нямаше нищо величествено. След като Каролайн ме представи, кралицата ни махна да се приближим и в продължение на десет минути ни разпитва за Ейдриън!

Когато се върнахме, залата за аудиенции беше препълнена, но главата на Ейдриън стърчеше над морето от мъже и жени. Почти бяхме стигнали до него, когато видях, че разговаряше с едно стройно момиче с медноцветна коса, вдигната в сложна прическа и украсена със задължителните щраусови пера. Сърцето ми спря да бие. Беше лейди Мери Уестън.

Каролайн очевидно беше забелязала колебанието ми, защото бързо се обърна към мен:

— Кое е момичето, с което говори Ейдриън?

— Лейди Мери Уестън — отговорих с цялото възможно равнодушие.

Каролайн не отговори, но по изражението й пролича, че знаеше това име. Прихванахме полите си, за да се промъкваме по-лесно през навалицата, и най-после стигнахме до Ейдриън. Той ни посрещна с усмивка.

— Е, добре ли мина представянето? — попита той.

— Кейт беше съвършена — увери го Каролайн.

— Кейт винаги е съвършена — отговори гордо той. Хвърлих му изпитателен поглед, но изражението му остана неразгадаемо. Сега трябваше да ни представи на лейди Мери.

Каролайн се усмихна учтиво и каза няколко незначителни думи. Аз останах напълно сериозна.

— Ние с лейди Мери вече се познаваме.

— Но не сме се срещали, откакто станахте лейди Грейстоун — отговори младата жена, която се бе надявала да носи същата титла. — Тъкмо поздравих съпруга ви. Позволете и на вас да пожелая щастие.

Изражението й беше спокойно и прелестно, както винаги, но когато ме погледна, устните й побеляха.

— Благодаря ви, лейди Мери — отговорих все така сериозно.

— Къде е Едуард? — попита нетърпеливо Каролайн.

— Мисля, че се заприказва с някого за отглеждане на говеда — обясни Ейдриън.

Каролайн простена измъчено.

— Ако наистина е намерил човек, който разбира от говедовъдство, няма да мога да го откъсна оттук.

— Готова ли си за тръгване? — попита Ейдриън. — Ако искаш да си вървим, ще ида да го намеря и ще го доведа тук.

— Ако можем да се оттеглим, без да правим впечатление, аз бих искала да си отида — казах тихо. — Не ми е приятно да дишам толкова силни парфюми едновременно.

— Права си — усмихна се мъжът ми и обходи с поглед голямото помещение. — А, ето го и Ашли. — Той погледна кратко лейди Мери, извини се и забърза към зетя си. Както винаги, множеството се разделяше да му стори път.

Видях как лейди Мери го проследи с поглед и сърцето ми се сви. Ако някога бях имала съмнения относно чувствата й към Ейдриън, този изпълнен с копнеж поглед ги отстрани веднъж завинаги.

По дяволите, помислих си. По дяволите, по дяволите!

В този момент прозвуча хладен женски глас:

— Мери, скъпа, търсих те навсякъде.

Лейди Мери се обърна рязко.

— Прощавай, мамо — извини се тихо тя. — Ще позволиш ли да ти представя лейди Ашли и лейди Грейстоун?

Ако можеше да се убива с очи, погледът на дукеса Уорхем щеше да ме прониже право в сърцето. Когато отговорих на погледа й и се взрях в надменното аристократично лице, беше мой ред да побледнея. Не съм свикнала хората да ме гледат по този начин.

Когато дукесата и дъщеря й се отдалечиха, Каролайн пошепна в ухото ми:

— На твое място не бих заставала до отворен прозорец, когато дукеса Уорхем е наблизо.

Опитах се да се усмихна, но лицето ми се разкриви в жалка гримаса. Скоро се върнаха Ейдриън и Едуард и напуснахме двореца.

Представянето в двореца отмина и вторият ми лондонски сезон беше официално открит. Този път беше много по-различно отпреди. Пред графиня Грейстоун се отваряха врати, които бяха здраво затворени за мис Катлийн Фицджералд. Докато миналата година бях само едно незначително момиче със съмнителен произход, сега бях една от най-ярките звезди в елита на доброто общество.

Не оспорвам, че е много по-приятно да принадлежиш към вътрешния кръг, но онова, което най-много ми допадаше, беше фактът, че имам семейство. Каролайн беше толкова мила с мен, че наистина я чувствах като сестра, а децата й бяха направо възхитителни. За единствено дете като мен е прекрасно изведнъж да се сдобие със зълва и зет, с млад девер, с двама племенници и една братовчедка.

Разбира се, имах и съпруг. По ирония на съдбата щях да бъда много по-щастлива, ако го обичах по-малко, защото тогава нямаше да се страхувам дали отговаря на любовта ми.

Понякога започвах да си въобразявам неизпълними неща. Нощем, докато, лежах в обятията му и усещах страстта му, бях готова да повярвам, че ме обича. Бях уверена, че ме желае и с наивността си бях готова да повярвам, че може и да ме обикне истински.

Ала когато наближаваше утрото, страстта угасваше. Не бях глупачка и знаех много добре, че мъжете могат да желаят и без да обичат. Ейдриън беше винаги безупречно учтив, снизходителен и добър, но ме държеше на разстояние. Това изобщо не ми харесваше, но не можех да сторя нищо, за да го променя. Обстоятелствата, при които бяхме станали съпрузи, бяха непрекъснато пред очите ми. Нямах право да искам от него любов, нямах право да му досаждам с любовта си.

Да крия чувствата си от него — това беше най-трудната задача, с която трябваше да се справя. Всеки път, когато влизаше при мен, сетивата ми ме замайваха. Най-простото беше да го избягвам, доколкото мога. Скоро открих, че вихрушката на сезона с многобройните забавления улеснява задачата ми да се държа далече от него. Никой не се сърдеше на омъжените жени, които излизаха без мъжете си. Когато Ейдриън излизаше с мен, той кавалерстваше и на Каролайн, и на Луиза, друг път с дамите излизаха Едуард или дори Хари.

Двамата с Ейдриън бяхме сами единствено в ранните утринни часове, когато излизахме на езда в парка. Ейдриън беше наредил да доведат Евклид от Грейстоун Аби, за да продължим упражненията. Тази сутрин излязохме от къщи още в шест, за да отидем в Хайд парк през постепенно събуждащите се улици на Лондон.

По това време паркът беше пуст и въздухът беше свеж и ароматен като на село. Тревата и цветните лехи блестяха от нощната роса и винаги когато чувах песента на дроздовете, имах чувството, че съм в Беркшайър, а не в столицата. Все още беше доста студено и първо пуснахме конете в лек галоп, за да затоплим мускулите им.

Обичах тези утринни часове. Това беше единственото време, когато можех да общувам непринудено със съпруга си — бяхме просто двама души, които се наслаждаваха на компанията си и имаха обща цел. Бяхме открили удобно място близо до езерото и работехме там с конете: аз с Елза, той с Евклид.

Класическата дресура изисква пълно съсредоточаване от ездача и коня, затова работехме мълчаливо, като се стараехме да не си пречим. Това беше време на пълно щастие. Усещах топлината на утринното слънце върху непокритата си глава, спокойствието, което цареше наоколо, съвършеното единство с животното, постоянния ритъм на Елза, разширяването на крачките, точно определената височина, до която се повдигаха предните крайници… Така ми се искаше да задържа тези минути и да ги превърна във вечност.

На връщане говорехме за упражненията, за изявите на конете, за проблемите, за корекциите, които трябваше да предприемем следващия път. Тогава помежду ни нямаше дистанция, нямаше сексуално напрежение, което би могло да помрачи яснотата на връзката ни. Обменяхме идеи, обогатявахме се взаимно от възгледите си, спокойни и непринудени, в пълно съгласие с партньора.

После обаче пред нас се появяваше къщата, ратаите се втурваха да поемат конете и отново ставахме лорд и лейди Грейстоун. Това беше невероятно потискащо.

Една сутрин помолих Хари да посетим заедно кабинета с восъчни фигури на мадам Тюсо не защото бях любопитна да ги видя, а защото имах впечатлението, че в последно време младият ми девер беше необичайно тих и като че ли се измъчваше от нещо. Трябваше веднага да разбера защо е загубил способността си да се радва на живота. Предоставих му удобен случай да ми се довери, но той си мълчеше. Когато се прибрахме вкъщи, Уолтърс съобщи, че е пристигнал Пади. Каролайн и Едуард бяха отвели малкия Нед в Тауър, за да види кралската менажерия. Луиза беше излязла да вземе книги от библиотеката Хукъм, а Ейдриън имаше среща с някакъв правителствен чиновник, така че Хари и аз можехме спокойно да разговаряме с Пади.

Поръчах освежителни напитки, поканих двамата в утринния салон и след като приседнах на крайчеца на едно кресло, се обърнах очаквателно към Пади:

— Е, какви новини носиш?

Пади отпи голяма глътка бира. Светлосините му очи бяха сериозни.

— Мисля, че открих защо мистър Даниел е бил убит — отговори той.

Хари извика изненадано и очите му засвяткаха възбудено. Наведох се към Пади, без да говоря. Той започна да разказва, без да ме изпуска от очи.

— Бяхте напълно права, че всичко е започнало с ловните коне, макар че мистър Даниел е трябвало да се прости с живота си не заради тях. — Пади отново отпи глътка бира. — Говорих с Фарел, човека, който продаде конете на баща ви, но той не знаеше нищо. Това ме обезкуражи, но въпреки това реших да остана известно време наблизо и да се опитам да разбера още нещо. Затова отидох и на надбягванията в Голоуей.

Присвих очи и се опитах да си спомня.

— Когато купихме конете, също посетихме надбягванията в Голоуей — прошепнах замислено.

Пади кимна утвърдително.

— Точно така, момиче. И този път видях онова, което мистър Даниел е видял преди две и половина години.

Той отпи голяма глътка бира и направи драматична пауза — типично за ирландец.

Хари махна нетърпеливо, но Пади не му обърна внимание. Отпи още една глътка и едва тогава продължи разказа си:

— Помните ли кой кон спечели купата Голоуей онази година? — попита той.

— Да, разбира се. — Никога не забравям конете, с които съм имала работа, а този се беше запечатал в паметта ми. — Кафяв жребец с учудващо силна походка.

Пади се усмихна, видимо зарадван от паметта ми.

— Бог да ви благослови, мис Катлийн, вие сте като баща си — прошепна развълнувано той.

Отговорих на усмивката му.

— И какво общо има кафявият жребец със смъртта на мистър Фицджералд? — намеси се нетърпеливо Хари. Като всички англичани, той беше лош слушател. Държеше много бързо да научи всичко.

Пади го удостои с бащински снизходителен поглед.

— Преди няколко седмици го видях отново, мистър Хари. Това стана, когато ми направи впечатление, че жребецът тича също като кафявия, с който Стейд спечели Гвинеите. — Пади се обърна отново към мен. — Както правилно отбелязахте, момиче, победителят имаше впечатляваща походка. Никога не бих могъл да го сбъркам с друг. Тригодишният, който Стейд пуска тази година, има същата походка.

Бях изправена пред загадка.

— Боя се, че не те разбирам. Каква е връзката?

— И на мен не ми беше ясно, затова започнах да разпитвам. — Пади остави празната си чаша на масичката, загледа се втренчено в износените си ботуши и след минута отново се обърна към мен: — Тогава направих интересно откритие. Разгледах книгата с родословията на конете и открих, че бащата на младия жребец е кон на име Фин Макол. Този Фин Макол е бягал великолепно в Ирландия, но на четири години получил нараняване, и тогава решили да го използват за разплод. Наследниците му се оказаха превъзходни.

Двамата с Хари зяпахме Пади в устата, както султанът от „Хиляда и една нощ“ е зяпал Шехеразада. Пади ни погледна развеселено и продължи:

— Стана ми ясно, че състезателните коне на Стейд трябва да имат същата родова линия като победителят в състезанието Голоуей, затова потърсих Франк О’Тул, собственика на коня, и той ми разказа крайно интересна история.

Когато Пади отново направи пауза, Хари беше готов да изкрещи, но се овладя.

— Преди пет години в обора на Фин Макол избухнал пожар — обясни Пади. — О’Тул каза, че той и хората му успели да измъкнат всички коне и да ги приберат зад близката ограда — или поне повярвали, че са спасили всички. Имали толкова много работа, за да попречат на пожара да се разпространи, че оставили конете цяла нощ без охрана. Когато на сутринта най-после се върнали при тях, част от оградата била изпочупена, а конете ги нямало. Лека-полека намерили всички, с изключение на Фин Макол. Търсили го къде ли не, но напразно.

Пади отново направи многозначителна пауза.

Зяпнах смаяно.

— О, божичко! — направо изкрещях.

Пади кимна тържествено.

— Да, момиче, жребецът сякаш потънал вдън земя. В Голоуей са на мнение, че е попаднал в блатото и се е удавил.

— Фин Макол е бил тъмнокафяв, така ли? — попитах беззвучно.

— Точно така — кимна многозначително Пади. — И без рисунък.

Поех дълбоко въздух и казах:

— Алказар.

— И аз мисля същото, мис Катлийн. Готов съм да заложа цялото си земно имущество, че и мистър Даниел е бил на същото мнение.

— Няма ли най-после да ми обясните за какво става дума? — намеси се обидено Хари. — Съзнавам напълно, че съм глупак, затова ви моля да се смилите над глупостта ми.

Обърнах се към него и обясних:

— Маркиз Стейд притежава жребец за разплод на име Алказар.

Каквото и да твърдеше, Хари съвсем не беше глупак. Веднага разбра накъде водеха подозренията ни и шумно пое въздух.

— Велики боже — промърмори той. — Кейт, нима искаш да кажеш, че Алказар в действителност е изчезналият Фин Макол?

— Докато се състезаваше, Алказар не постигна сериозни успехи — отговорих. — Татко често се чудеше как един средно добър бегач е могъл да създаде изключителен жребец като Касъл Даун, който преди две години постигна рекорд на Гвинеите. Оттогава Алказар даде на света и други победители. И всички са кафяви, без рисунък и с ярко изразена силна походка.

Очите на Хари заблестяха от възбуда.

— Мислиш ли, че Стейд е заповядал да убият баща ти, защото той му е поискал сметка за изчезването на Фин Макол и родословието на Алказар?

— Не мисля, че е станало точно така. Помниш ли какво ти казах за последните думи на татко: „Не помислих, че той е заподозрял какво знам…“

— Мисля, че мистър Даниел е отишъл да види Алказар, преди да повдигне обвинение срещу маркиза — намеси се Пади. — Някой го е видял и е докладвал на Стейд.

Седяхме мълчаливо и аз напразно се опитвах да се преборя с надигащата се депресия. Ето какво беше станало. Маркизът беше убил баща ми, който беше подразбрал, че един високопоставен английски аристократ си е присвоил незаконно един изключителен жребец за разплод и е заменил с него недотам добрия си кон.

— Стейд е богат като Крез — заговори след малко Хари. — Защо му е да краде чужди коне? Не му трябват пари.

— Стейд е бил привлечен не толкова от печалбата — обясни сериозно Пади, — колкото от престижа и славата, които носи притежаването на един такъв жребец. Стейд години наред се домогва да бъде приет в „Жокей клуб“, но не успява. Жребец за разплод от класата на Фин Макол му отваря всички врати.

Хари повдигна и друго възражение.

— Защо тогава просто не е отишъл при собственика на Фин Макол и не го е купил честно и почтено?

— Открих, че някакъв богат англичанин се опитвал да купи коня — съобщи Пади. — Но О’Тул категорично отказал да се раздели с него. Цял живот бил чакал кон като този и не бил готов да се откаже от него дори за всички приказни богатства на Индия. Разбира се, той е дълбоко огорчен от загубата на коня, защото сега няма нито пари, нито жребец за разплод. Останали са му няколко млади животни и аз имах възможността да видя едно от тях на състезанието миналия месец.

Внезапно нахлулият в гърдите ми гняв прогони депресията и ме накара да стисна зъби.

— Е, Стейд, ще си плати за стореното — заявих остро. — Той уби баща ми, той открадна коня на О’Тул и трябва да изкупи вината си.

— Ти си невероятно решително същество, Кейт — промърмори възхитено Хари.

Пади кимна одобрително, но побърза да ме предупреди:

— Преди да предприемем каквото и да било, ще ни трябват доказателства.

— Успя ли да говориш с ратая, който се е грижил за Фин Макол?

Усмивката му стана още по-широка.

— Разбира се, момиче. Установих, че и мистър Даниел е говорил с него.

Хари подсвирна изненадано.

— Той ми каза, че Фин Макол имал малка бенка на десния си преден крак — заяви тържествено Пади.

— Независимо от цвета и рисунъка си всеки кон има особени белези, характерни само за него — намеси се Хари. — Колкото повече размишлявам, толкова по-невероятно ми се струва Стейд да е успял да прокара тази измама. Хората от обора веднага биха забелязали, че мястото на Алказар е заето от друг кон. Всеки ратай познава животните, за които се грижи, не е ли така?

— Обзалагам се, че когато новият кон се е появил в обора, Стейд е уволнил целия предишен персонал — отговори уверено Пади.

Хари вдигна вежди и съвсем заприлича на Ейдриън.

След кратко мълчание отбелязах:

— Мисля, че следващата ни задача е лично да видим Алказар. Вярвам, че сте съгласни с мен.

— За да сме уверени, че жребецът е същият, доведох от Ирландия бившия гледач на Фин Макол — съобщи гордо Пади.

В стомаха ми заседна буца. Припомних си студените очи на Стейд и потреперих.

— Първо трябва да се уверим, че маркизът не си е вкъщи.

Хари ме погледна пронизващо.

— Най-добре е да убедим Ейдриън да ни отведе в Нюмаркет на Гвинеите. Досега Стейд е участвал във всички надбягвания и мисля, че състезанието ще ни даде идеалната възможност да хвърлим поглед върху прословутия Алказар.

Погледнах с възхищение девера си.

— Това е блестящ план, Хари!

Той също изглеждаше доволен от себе си.

— Планът е добър, но само ако Шон и аз сме единствените, които отидат да видят жребеца.

Погледът на Хари помрачня.

— Нека не се караме — намесих се бързо аз. — Ще уточним плана си едва когато пристигнем в Нюмаркет. Първо трябва да убедим Ейдриън да ни заведе там. Мисля, че няма да е толкова просто.

— Знам — подкрепи ме Хари. — В последно време брат ми е много зает… вниманието му е другаде.

— Новите рестриктивни закони на правителството не му се нравят — обясних аз.

— Разбира се, че не — съгласи се Хари. — Ако се съди по поведението на Ливърпул, можем да повярваме, че на Пел Мел вече са издигнали барикади.

— Това е позорно! — извиках възбудено аз.

— Кажи на Ейдриън, че баща ти винаги те е водил на надбягванията в Нюмаркет и искаш да ги посетиш и тази година, за да си припомниш миналото — предложи Хари.

Помислих малко и кимнах.

— Добре, ще го направя.

— Мис Катлийн, според мен не е нужно вие и мистър Хари да отивате в Нюмаркет — обади се сърдито Пади. — Ще почакам до деня на Гвинеите, ще взема Шон и ще го заведа да види жребеца. След това ще се върна в Лондон и ще ви разкажа подробно какво съм видял. По-добре е да не се замесвате в тази работа.

— Пади, трябва да разберете, че ние с Кейт държим да дойдем — заговори настойчиво Хари. — За нищо на света няма да пропусна това приключение!

Пади го изгледа неодобрително.

— Ние търсим начин да възстановим справедливостта — отсече той. — Това не е приключение за ученици, момчето ми.

Лицето на Хари стана сериозно и аз се смаях. Изведнъж деверът ми стана някак по-стар и улегнал.

— Разбирам, Пади. Много съжалявам, че казах приключение. Явно думата не беше намясто.

— И аз ще дойда — присъединих се към него аз. Нека Хари си говори за приключение, а Пади за справедливост — аз исках нещо много по-просто. Исках разплата.

В този момент се върна Луиза, натоварена с книги от заемната библиотека. Тя влезе безгрижно в салона и като ни забеляза, спря нерешително.

— Прощавай, Кейт, не знаех, че имаш посетител.

Усмихнах се развеселено.

— Остави си книгите, Луиза, и ела да те запозная с един много скъп стар приятел. Това е Пади О’Грейди.

Луиза се усмихна зарадвано и пристъпи напред с протегната ръка.

— Мистър О’Грейди, много съм слушала за вас. Кейт много ви обича.

Пади се наведе над ръката й с такова изящество, че аз се слисах.

— Благодаря ви, мадам — отговори той с най-изискания си тон.

— Мис Кранбърн е „роднината по женска линия“, която ми правеше компания в Шарлууд Корт — обясних на Пади. — Тя е братовчедка на мама.

— Така ли? — усмихна се Пади.

— При нас ли ще остане мистър О’Грейди, Кейт? — попита Луиза.

— Естествено — отговорих веднага, но Пади възрази:

— Момчетата ще ме подслонят в обора.

— Глупости — произнесе натъртено Луиза. — Не можете да живеете в обора, мистър О’Грейди.

— Луиза е права — подкрепих я аз. — Тази къща не е и наполовина толкова страшна като Грейстоун. Пади, ти ще получиш съвсем нормална спалня на първия етаж.

Верният ирландец сведе глава.

— Не мога да остана в къщата. Не умея да се държа като високопоставен господин, а и не разполагам с подходящи дрехи.

Махнах пренебрежително с ръка.

— Хари още утре ще те отведе на покупки. — А когато Пади отново се възпротиви, преминах към молби: — Недей така, Пади! Направи го за мен! Ти си всичко, което ми остана от татко, и искам да си винаги близо до мен. — Погледнах го с насълзени очи и той се предаде.

— Когато ме погледнете така, мис Катлийн, не мога да кажа не, и вие го знаете.

Разбира се, че го знаех. Усмихнах се тържествуващо.

— Кейт, ако нямаш нищо против, ще отведа мистър О’Грейди при мисис Ричардс, за да му намерим удобна стая.

Кимнах и Луиза и Пади излязоха. Погледнах Хари и той ми кимна тържествено.

— Ще накажем онзи негодник, Кейт — обеща твърдо той.

Отговорих с цялата решителност, която притежавах:

— Да, ще го направим.

15

В деня след пристигането на Пади графиня Бриджуотър даде годишния си бал. Тъй като граф Бриджуотър заемаше важен пост в правителството, Ейдриън непременно трябваше да отиде, а аз да го придружа. За първи път излизахме само двамата и бях ужасно нервна.

Той влезе в стаята ми точно когато Жанет слагаше на шията ми великолепна перлена огърлица. Ейдриън ми я подари в деня, когато за първи път щях да отида в Алмейк, и аз я обичах повече от всичко. Погледнах лицето му в огледалото и проговорих с принудена усмивка:

— Почти съм готова.

— Не бързаме — отговори той. — Още не съм поръчал каретата. — Отпусна се на един стол, който беше малък за ръста му, и направи физиономия, сякаш беше готов да чака поне още един час.

При влизането на Ейдриън Жанет се изчерви и се разтрепери. Иначе беше самоуверено момиче, но близо до Ейдриън винаги ставаше нервна. Няколко пъти я бях заловила да го гледа влюбено и бях готова да й се скарам.

— Готова ли е прическата, Жанет? — попитах хладно и веднага се укорих за тона си.

Бузите й се оцветиха в тъмночервено.

— Не съвсем, милейди. Трябва да сложа още няколко гребенчета. — Тя грабна от масичката две седефени гребенчета и умело ги забоде в изкусната фризура, която беше оформила на върха на главата ми.

Младата французойка умееше да прави прически и аз й бях много благодарна, че се грижеше за косата ми. В последно време изглеждах наистина добре.

Станах предпазливо, за да не разваля прическата. Ейдриън също стана и когато се обърнах към него, рече:

— Веднага ще поръчам екипажа.

Без да се помръдва, той стоеше срещу мен и ме гледаше с неразгадаемите си сиви очи. Ейдриън винаги изглеждаше добре, но в черния си вечерен костюм беше направо зашеметяваш. Хвърлих бърз поглед към Жанет и отново я залових да го зяпа с обожание.

— Изглеждаш прекрасно, Кейт — проговори най-сетне той. — Като кралица.

— Като кралица ли? — повторих със съмнение и се погледнах. Роклята ми беше сравнително прост модел — бял тюл върху наситено син атлаз. Излезе ми много скъпа, защото тюлът беше обсипан с перли, но липсваха дантелите и разкошните бродерии, които днес красяха дрехите на повечето дами. Луиза ми беше казала, че съм твърде дребна за тези прекалени украшения, и аз се съгласих с нея.

— Точно така, като кралица — каза той.

Поклатих глава.

— Много съм дребна за кралица. За да изглежда като кралица, дамата трябва да бъде висока, например като лейди Мери Уестън.

Ейдриън не ми възрази, само каза, че отива да поръча каретата.

— По дяволите — процедих през зъби аз, загледана след него. Бях се надявала той да ме увери, че изглеждам много по-добре от лейди Мери.

Пред къщата на семейство Бриджуотър на Баркли скуеър чакаше дълга редица коли. Седяхме там повече от половин час, докато стигнем до портала. Използвах времето и доверих на Ейдриън, че желая да посетя надбягванията в Нюмаркет.

Седяхме един до друг в екипажа и гледахме напред. Той беше протегнал краката си, доколкото беше възможно, а аз разпрострях грижливо полите си, за да не се мачкат. Полата ми образуваше непреодолима бариера помежду ни. Докато говорех, гледах напред и се стараех да не пропусна нито една подробност от речта, която си бях подготвила — че винаги съм ходила с татко на Гвинеите и че искам и тази година да ги посетя, за да се върна за малко в миналото. Когато свърших, Ейдриън дълго не ми даде отговор и аз седях мълчаливо в полумрака и си мислех колко глупаво беше прозвучала историята ми.

Не за първи път се запитах дали да не му се доверя и да му разкажа за Стейд и за убийството на баща ми. Когато наскоро предложих на Хари да кажем истината на Ейдриън, той възрази ожесточено. „В момента Ейдриън е много зает, Кейт. Касълрей го притиска да постъпи на работа във форин офис, а Ейдриън отдавна се стреми към този пост. От друга страна обаче, не одобрява репресивните мерки на правителството срещу недоволството на работниците. Точно сега не е моментът да го занимаваш със Стейд и заменения жребец.“

Изпитах неприятен прилив на ревност, че Ейдриън беше доверил проблемите си на Хари, а не на мен, но признах, че възраженията му са разумни. Не беше почтено да товаря съпруга си със собствените си грижи, когато той си имаше толкова проблеми.

— Ако нямаш възможност да ме придружиш, бих могла да отида с Хари — предложих несигурно.

— Не.

Прехапах устни.

— Напротив, аз бих се радвал да замина с теб за Нюмаркет, Кейт — обясни спокойно той. — За мен ще бъде облекчение да обърна гръб на Лондон за известно време — Обърнах се да го погледна и той ме дари с меланхолична усмивка. — Лека-полека започвам да вярвам, че нямам необходимия темперамент за политик.

— И дума не може да става да се откажеш — възразих остро. — Страната ни ще живее много по-добре, ако станеш министър-председател на мястото на онзи страхливец Ливърпул.

— Всички се страхуват — усмихна се тъжно Ейдриън. — Ливърпул, Сидмът и останалите водачи на торите. Не мога да ги разбера. — Гласът му прозвуча безпомощно. — Измъкнали са от сандъка един прастар, случайно неотменен закон, който дава право на властите да хвърлят в затвора всеки, който би могъл, забележи, би могъл да наруши обществения ред. — Той говореше с искрено възмущение, обърнат към мен: — Можеш ли да си представиш какво означава това, Кейт? Означава, че надутите местни пазители на закона могат да пратят зад решетките всеки бедняк, който си е позволил да каже нещо лошо за властта в селската кръчма.

— Това е позорно — отговорих с искрена убеденост аз.

— Не ги разбирам — повтори натъртено той. — Накъдето и да погледна, виждам бивши войници и моряци, които си търсят работа. Това са мъжете, които извоюваха победата над Наполеон! Те заслужават по-добър живот, а правителството се готви да напълни затворите с тях.

Той не разбираше, че Ливърпул, Сидмът и подобните им бяха тесногръди дребни духове, които мислеха единствено за благото на собствената си класа. За разлика от Ейдриън, те бяха лишени от чувство за отговорност към бедните и слабите.

— Знам, че семейството ти винаги е било на страната на торите — заговорих бавно, — но може би в момента вигите са повече по вкуса ти?

Каретата се придвижи малко напред.

— Вигите са безнадеждни — въздъхна Ейдриън. — Непрекъснато се разпадат на групи и групички.

Погледнах го неразбиращо.

— За какви групи говориш?

— Ще се опитам да ги изброя — отговори с тъжен хумор той. — Първо, привържениците на Гренвил, които се различават от торите само по това, че искат да видят на министърпредседателското място не Ливърпул, а лорд Гренвил. Второ, групата около Фокс, която се застъпва за реформи, но не се съобразява със състоянието на стопанството ни. Според тях реформата означава само икономии. — Очите му блеснаха присмехулно. — Надявам се, че всеки интелигентен читател на „Благосъстоянието на нациите“ е научил тези основни неща.

Кимнах колкото се може по-умно, за да намекна, че съм разбрала.

Ейдриън продължи с изброяването.

— След тях идват радикалните реформатори, хора като Уайтбред, младия Грей и Бругъм. Но те не могат да се разберат помежду си и непрекъснато се карат с привържениците на Гренвил и Фокс.

— Велики боже — промърморих стреснато. — Ако съдя по това, което ми разказа, вигите са по-разединени от ирландците.

Ейдриън се засмя безрадостно.

— Ирландците са единни поне в съпротивата си срещу Англия. Проблемът на вигите е, че не могат да намерят обща тема, която да ги превърне в силна опозиция.

Каретата ни отново се придвижи напред.

— Ситуацията изглежда твърде мрачна — заключих унило аз.

— Напълно си права, Кейт. Затова се радвам, че ще заминем заедно за Нюмаркет.

Най-после екипажът ни спря пред портала и един слуга с факла в ръка отвори вратичката. Балът на графиня Бриджуотър беше започнал.

* * *

Балът беше забележителен по две причини. Първо, Ейдриън танцува с лейди Мери Уестън.

Този факт не впечатли особено нито един от присъстващите. Самата аз вече летях във вихъра на валса с друг партньор — един млад офицер от конната гвардия, — затова не можех да твърдя, че съпругът ми ме е пренебрегнал заради старата си любов. В поведението им нямаше нищо осъдително. Докато чакаха да засвири музиката, двамата разговаряха сериозно и оживено, а после танцуваха валса със съвършена коректност.

Само че това беше валс. Той я обгърна с ръце. Тя го гледаше в очите и той също я гледаше. Ужасно ми се искаше да я издърпам от прегръдката му и да й издера очите. Ревността е много грозно чувство.

Когато отидох в трапезарията под ръка с партньора си, чието име вече не помня, видях Ейдриън с още три лица, едното, от които беше лейди Мери, да седи до масата.

— Добре ли се чувствате, лейди Грейстоун? — попита загрижено придружителят ми. — Изведнъж побледняхте.

Може би лицето ми беше бледо, но пред очите ми беше паднала червена мъгла.

— Добре съм — отговорих с принудена усмивка. — Отведете ме при съпруга ми, ако обичате.

Младият мъж се съгласи с готовност. Всички искаха да са близо до Ейдриън.

Когато стигнахме до масата, господата се изправиха и някой донесе още два стола. Направиха ни място с много церемонии и Ейдриън ми представи мисис Хемптън, хубава млада жена, чийто съпруг бил в Испания с щаба на Уелингтън. Очевидно беше дошъл в трапезарията с нея, не с лейди Мери. Ядът ми попремина.

Лейди Мери попита добре ли се забавлявам. Придружителят й беше млад мъж с надменен вид, чиито рамене със сигурност бяха подплатени с вата, тъй като изглеждаха неестествено широки в сравнение с фигурата му. Опитвах се да не поглеждам към него, докато й обяснявах колко добре си прекарвам.

— Бедният Чарлс Пендъргаст явно се е побъркал по теб — рече Ейдриън.

Сър Чарлс Пендъргаст, доста пълен мъж около шестдесетте, който беше танцувал два пъти с мен, непрестанно ми повтаряше, че конят, който купил някога от баща ми, бил „дяволски добър“, най-добрият, когото някога бил яздил.

— Някога татко му е продал кон, който заслужил одобрението му — отговорих спокойно.

Мъжът с ватираните рамене се усмихна и каза с леко съскащ глас:

— Сигурен съм, че той се възхищава на много повече неща във вас, лейди Грейстоун, не само на коня, който е купил от баща ви.

Погледнах го учудено. Ейдриън се покашля и извърна лице.

— Не сте прав — отвърнах. — Конят наистина му е харесал.

— Бащата на лейди Грейстоун е бил известен с превъзходните си коне — каза лейди Мери на придружителя си. Бузите й бяха леко зачервени.

— Какво… да не би да е бил търговец или нещо подобно? — Мъжът с ватираните рамене се изкиска, за да покаже, че се е пошегувал.

Устремих поглед в лицето на лейди Мери и отговорих с твърд глас:

— Точно така. — Ако вече не знаех какво изпитваше към Ейдриън, забележката й щеше да я издаде.

Мери Уестън не беше злобна по душа и нямаше вкус към обидни забележки.

Мъжът с ватираните рамене, който разбра, че е проявил неучтивост, пламна от смущение и се опита да смени темата. Мисис Хемптън му помогна с някаква незначителна забележка за пастета от омари. Един прислужник дискретно се сведе над рамото на Ейдриън.

— Лорд Касълрей би желал да размени няколко думи с вас, милорд — каза той. — Чака ви в библиотеката.

— Много добре — отговори спокойно мъжът ми. — Моля да ме извините, мисис Хемптън, лейди Мери… — погледът му срещна моя — … Кейт.

Отговорихме в един глас, че нямаме нищо против оттеглянето му. Скоро след като Ейдриън излезе, всички станаха от масата и за момент останах сама с лейди Мери.

Бях прекарала достатъчно време в Лондон, за да знам какво беше отношението на аристокрацията към светостта на брака. Верността не принадлежеше към правилата на играта. Мъжете бяха свободни да си търсят забавления, където им е приятно, а най-важното за законната съпруга беше първородният син да е от съпруга й. Щом осигуреше наследството, тя имаше пълното право да си търси любовници и да се забавлява, стига да остане дискретна.

Знаех, че не мога да претендирам за верността на Ейдриън, бях се заклела, че няма да му досаждам с чувствата си, но не издържах. Погледнах унищожително в спокойното красиво лице на лейди Мери и процедих през здраво стиснати зъби:

— Намерете си друг, когото да обичате, лейди Мери. Грейстоун не може да бъде ваш.

Тя ме зяпна смаяно. Когато най-сетне си възвърна дар слово, попита едва чуто:

— Какво казахте?

— Много просто: съветвам ви да стоите далече от съпруга ми.

— Не разбирам за какво говорите, лейди Грейстоун — промълви тя.

Това не беше вярно, но аз нямах нищо против да й го кажа високо и ясно:

— Знам, че сте влюбена в Грейстоун, и не ви се сърдя. Знам, че го познавате отдавна и може би по-добре от мен. Но съдбата не беше на ваша страна, лейди Мери. — Направих крачка към нея и лицата ни се доближиха. — Грейстоун е мой съпруг, а аз приемам брака си сериозно. — Присвих още повече очи и заключих: — Много сериозно, лейди Мери, ако разбирате какво искам да кажа.

Кръвта се качи в бузите й и ги оцвети в тъмночервено.

— Да ме сплашите ли искате, лейди Грейстоун? — попита тя, очевидно загубила самообладание.

— Да.

— Това е невероятно — прошепна тя.

— Умея да си служа с всички видове огнестрелни оръжия — обясних твърдо аз.

Тя отново ме зяпна с отворена уста.

— Нима заплашвате да ме застреляте?

В този момент се появи сър Чарлс Пендъргаст, придружен от непознат за мен мъж, горе-долу на негова възраст.

— Лейди Грейстоун! — извика тържествуващо той, щом ме забеляза.

Обърнах гръб на лейди Мери, доволна, че тя бе разбрала.

— Сър Чарлс — попитах ласкателно, — това ли е джентълменът, който си търси нов ловен кон?

Дългите разговори със сър Чарлс ми бяха помогнали да намеря купувачи за конете на Пади. Старият Пендъргаст засия с цялото си лице.

— Да, той е. — Докато ни запознаваше, лейди Мери се отдалечи с несигурни крачки.

Ако валсът, който лейди Мери танцува с Ейдриън, беше първият значителен факт на този бал, вторият беше появата на вуйчо ми.

Той пристигна много късно, точно по това време аз вечерях и го видях едва когато се върнах в балната зала. Танцуваше с лейди Шарлът, най-малката дъщеря на графиня Бриджуотър.

Ейдриън не се виждаше никъде. Предположих, че разговорът му с лорд Касълрей е продължил повече от обикновено. Господинът, на когото бях обещала следващия танц, ме поведе към танцовата площадка и очевидно усети колебанието ми, защото спря и попита загрижено:

— Недобре ли се почувствахте, лейди Грейстоун?

— Нищо ми няма — отговорих с привидно безгрижие аз. — Учудих се, че вуйчо ми, лорд Шарлууд, е дошъл на този бал. Нямах представа, че се интересува от политика.

Придружителят ми се усмихна цинично.

— Дошъл е не заради политическите си наклонности, лейди Грейстоун, а защото е богат и неженен. Контеса Бриджуотър много държи да омъжи Шарлът още тази година и е хвърлила око на Шарлууд. В клубовете се сключват облози дали вуйчо ви най-после ще си намери майстора.

Огледах внимателно безличното момиче, което танцуваше с вуйчо ми.

— Лейди Шарлът ли имате предвид? — попитах недоверчиво.

— Не, лейди Бриджуотър — гласеше сухият отговор.

Точно когато стигнахме до танцовата площадка, музиката засвири и танцът започна. Беше кадрил и се присъединихме към група в другия край на залата.

През последните седмици бях придобила известен опит в кадрила и вече не беше нужно да се съсредоточавам в стъпките, както преди. Затова не пропуснах момента, когато вуйчо ме забеляза.

Той ме погледна, след което бързо обходи с поглед балната зала. Вероятно търсеше Ейдриън, затова и аз претърсих бързо морето от лица, за да разбера дали мъжът ми не се е върнал. За съжаление не го видях.

Музикантите продължаваха да свирят, аз се въртях и се кланях, сменях партньорите си и страхът ми от мига, когато Шарлууд и Ейдриън щяха да се изправят един срещу друг, непрекъснато нарастваше.

Най-после танцът свърши. Партньорът ми ме изведе от танцовата площадка, като говореше оживено. Слушах го разсеяно и отговарях на всичко с „да“ и „добре“.

— Следващият танц е валс, лейди Грейстоун — обяви той, когато спряхме пред позлатените столове. — Мога ли да се надявам, че още не сте го обещали?

В този момент зад гърба ми прозвуча копринено мек глас:

— За съжаление племенницата ми обеща следващия валс на мен, сър.

— Вуйчо Мартин!

Обърнах се като ужилена и видях насреща си добре познатата ми фалшива усмивка, в която очите не участваха.

— Кейт, изглеждаш много по-красива, отколкото те помня — установи с добре изиграно учудване той. — Очевидно бракът ти понася добре.

— Понася й даже извънредно добре, Шарлууд — проговори ледено Ейдриън, изникнал незнайно как зад мен. — Този танц беше обещан на мен.

— Ейдриън! — възкликнах облекчено.

Погледите, които двамата мъже си размениха над главата ми, бяха остри като ками и аз отстъпих назад, докато гърбът ми се опря в рамото на мъжа ми. Шарлууд огледа изпитателно помещението и аз разбрах кого търсеше в навалицата.

Каролайн.

Тя не е тук. Ако Ейдриън не стоеше точно зад мен, непременно щях да изрека тези думи. Но знаех, че Ейдриън ще побеснее, ако спомена сестра му пред Шарлууд, затова си замълчах. Вуйчо Мартин много скоро щеше да забележи отсъствието й и без моето съдействие.

Звуците на валса се понесоха по огромната, осветена от безброй свещи, зала, препълнена с гости. Ейдриън сложи ръка на голото ми рамо.

— Кейт?

Отметнах глава назад и го погледнах с усмивка. За частица от секундата пръстите му стиснаха рамото ми и леденото изражение бе затоплено от усмивка в отговор на моята. Заедно обърнахме гръб на вуйчо ми и излязохме на танцовата площадка. Ейдриън сложи ръка на талията ми и аз се притиснах до него, сякаш това беше най-естественото нещо на света.

Ако можех, щях да танцувам цяла вечер само с него.

16

Хари имаше затруднения. Поведението му събуди подозренията ми, а те се превърнаха в увереност, когато внезапно — с две седмици закъснение — се сетих къде бях виждала мистър Чалмърс. Бяхме се срещали на надбягванията; той залагаше на коне.

— Това е един много лош човек, Кейт — беше ми казал тогава татко. — Един от онези кръвопийци, които умеят да си присвояват паричките на неопитни младежи с пълни джобове и празни глави.

Когато си спомних кой беше мистър Чалмърс, опасенията ми, че и деверът ми е един от неопитните младежи, паднали в лапите му, нараснаха. В последно време Хари беше необичайно нервен, а ангелското му лице изглеждаше хлътнало и сиво.

Не само аз бях забелязала състоянието на Хари. Чух как Каролайн му каза, че изглежда много зле и ще направи добре да не се връща толкова късно вкъщи. А в една от малкото вечери, когато си бяхме у дома, Ейдриън го изгледа продължително и му заяви, че не е добре, когато свещта гори и от двата края.

Разбира се, Хари си лягаше много късно, но това важеше и за всички останали, а ние не изглеждахме като сдъвкани от кучетата ми парцали. Хари спеше колкото всички нас, а дори много по-възрастната от него Луиза имаше по-блестящи очи и по-здрав цвят на лицето, отколкото той.

На душата му тегнеше тежък товар и аз бях почти уверена, че е попаднал в мрежата на онзи жалък измамник Чалмърс. Винаги когато се опитвах да заговоря по тази тема, той ми се изплъзваше под претекст, че има уговорка или нещо друго, което изисква незабавното му изчезване.

Не понасям, когато мъжете се изплъзват като змиорки, затова реших да му заложа капан. Едуард и Каролайн бяха завели малкия Нед на представление в амфитеатъра на Ейстли и след това Каролайн ми беше разказала въодушевено за съвършените изпълнения на ездачите и за представянето на големия лондонски пожар. След като я изслушах, помолих Ейдриън да купи билети за мен и Хари, тъй като бях сигурна, че ние ще се наслаждаваме на представлението, докато той, много по-фин и изискан от нас, само ще скучае.

Непременно трябваше да кажа последното, тъй като бях останала с чувството, че Ейдриън също иска да дойде. Бях убедена, че в присъствието на големия си брат Хари ще се затвори като мида, и се принудих да прибегна до тази малка измама, за да можем да излезем сами, макар че много ми се щеше да прекарвам повече време в компанията на съпруга си.

Ейдриън ни набави билети в ложа, от която имахме чудесен изглед към сцената и към посипания със стърготини манеж, където излизаха конете. Въпреки намерението си да използвам колкото се може по-добре времето с Хари и да изясня причините за състоянието му, бях толкова въодушевена от представлението, че в продължение на час и половина гледах като замаяна към сцената и коментирах изпълненията с безкрайни „Ах“ и „Ох“.

Хари беше не по-малко въодушевен. Приведени над ръба на ложата, двамата окуражавахме с викове понитата, които се състезаваха, и ръкопляскахме като луди на танцуващите коне.

Едва когато започнаха приготовленията за представянето на големия лондонски пожар, си спомних защо бях дошла тук и си казах, че ако не искам да пропусна финала, трябва да побързам.

— Слушай, Хари — заговорих решително, — знам, че имаш сериозни проблеми. Знам всичко за онзи отвратителен Чалмърс и искам да ми кажеш веднага колко му дължиш.

Хари ме погледна виновно.

— Не разбирам за какво говориш, Кейт — промърмори той и устреми поглед към сцената, където всичко беше готово за големия огнен финал.

— Напротив, знаеш — възразих енергично. — Веднъж татко ми каза, че Чалмърс е кръвопиец и умее да опразва джобовете на млади мъже с повече пари, отколкото разум, а това е описание, което много ти подхожда.

— По дяволите, Кейт! — Хари се обърна към мен със святкащи от гняв очи. — Защо не ми каза, след като си знаела, че Чалмърс е негодник?

— Едва преди няколко дни си спомних къде съм го виждала — признах съкрушено аз. — Много пъти се опитвах да си спомня, знаех, че съм го срещала, но не помнех къде.

Хари удари с длан по парапета.

— По дяволите! — повтори дрезгаво той.

— Предполагам, че те държи в ръцете си? — попитах съчувствено.

— Да. — Хари се облегна назад и ме погледна. На лицето му беше изписано отчаяние. — Кейт, вече не знам какво да правя. Дължа му двадесет хиляди фунта!

Зяпнах смаяно.

— Двадесет хиляди!

— Да, по дяволите!

Това бе плашещо висока сума. Никога нямаше да я събера.

— Какво се случи, Хари? Как се хвана на въдицата му?

Хари сърдито изтри потта от лицето си.

— Когато ме отведе в един игрален салон, се почувствах поласкан. Виждах в негово лице опитен светски лъв и се чувствах почетен, че се занимава с новак като мен. — Той затвори очи. — Божичко, какъв глупак бях!

Беше ясно като бял ден, но въпреки това го казах:

— Загуби ли?

— Да, загубих. И когато свърших парите, бях принуден да пиша разписки. С надеждата да ми провърви отново посетих още няколко пъти игралния салон. Когато най-после се вслушах в разума си и престанах да играя, дългът ми се бе увеличил до двадесет хиляди. Тъй като нямах пари да осребря разписките си, Чалмърс прояви любезност и ми зае необходимата сума. Даде ми една седмица срок да му върна парите.

Казах нещо, което бях чувала от устата на баща си в моменти на силен гняв.

— Да — отговори глухо Хари. — Точно така.

Докато размишлявах над проблема на Хари, наблюдавах двама мъже, които чистеха боклука от посипания със стърготини манеж. Ароматът на конски тор ме удари право в носа и ме накара да се засмея.

— Не разбирам как Чалмърс може да си го позволи — промърморих замислено. — Ако не можеш да платиш, той ще загуби парите, които ти е дал.

— Кейт, и аз мислих за това и стигнах до заключение, че Чалмърс и собственикът на игралния салон са съучастници. Той примамва жертвите и получава дял от загубите на младите глупаци.

— Но ако не можеш да платиш, никой няма да спечели!

Хари ме погледна с истински страх.

— Те знаят кой съм, Кейт. Ако не им платя, ще се обърнат към Ейдриън.

Това ме довърши. Не беше нужно да ми обяснява повече — аз знаех, че Хари е готов на всичко само и само Ейдриън да не узнае, че е бил измамен по този глупав начин.

Малкото момче в съседната ложа започна да хленчи.

— Мамо, кога най-сетне ще започнат?

— Скоро, миличък — отговори успокоително майката.

Хари извърна лице настрана и проговори с мъка:

— Господи, Кейт, какво да правя? Какво ще си помисли Ейдриън, ако узнае истината? Първо направих онази глупост, заради която ме изхвърлиха от Оксфорд, а сега и това…

На всяка цена трябваше да го утеша.

— Може би Ейдриън съвсем няма да бъде толкова огорчен, колкото си мислиш, Хари. Той отдавна се опасява, че може да ти се случи нещо подобно. Каза ми, че неопитните млади мъже лесно стават жертва на измамници и че много съжалява, но няма време да ти посвещава повече внимание и да се грижи за теб, както заслужаваш.

Хари изкриви лице в жална гримаса.

— Ето какво си мисли за мен големият ми брат!

— Той не говореше само за теб, Хари, а за всеки неопитен младеж, който се движи сам по улиците на Лондон.

Хари ме погледна с празни очи.

— Дали и Ейдриън щеше да направи същото, ако на двадесет години беше дошъл сам в Лондон?

Този път аз се извърнах настрана. И двамата знаехме, че това не може да се случи.

— Кейт, не мога да допусна Ейдриън да узнае, не мога — проговори с тихо отчаяние Хари.

Въздъхнах тежко. Разбирах го много добре.

— Е, тогава трябва да измислим как да намерим двадесет хиляди фунта, за да платиш на онзи мръсник Чалмърс.

Разменихме отчаяни погледи. Шансовете някой от нас да се сдобие с двадесет хиляди фунта бяха, меко казано, нищожни.

Нетърпеливото хлапе в съседната ложа започна да барабани по парапета.

— Обмислях дори дали не бих могъл да открадна разписките си — прошепна Хари. — Ако те изчезнат, няма да има доказателство, че им дължа пари.

— Но, Хари, това е блестяща идея!

Той ме дари с крива усмивка.

— Блестяща, да, но изпълнението й е трудно.

— У кого са разписките, у Чалмърс ли?

— Така мисля. — Той зарови пръсти в косата си и грижливо направената от камериера му прическа се разбърка. — Когато за първи път заех пари от него, имах достатъчно да си върна дълга. На следващата сутрин го потърсих в жилището му, дадох му парите и той ми връчи разписката. Извади я от заключено чекмедже на писалището си. През цялото време го наблюдавах.

— Тогава трябва да проникнем в жилището му, да отворим ключалката на чекмеджето с шперц и да откраднем разписките. — Лицето ми сияеше. — Толкова е просто!

Хари направи опит да се усмихне.

— Кейт, ти си невероятна, но аз нямам право да те забърквам в глупостите си. Ейдриън ще ме убие, ако узнае, че съм те изложил на опасност.

— Много по-вероятно е да се зарадва, че ще се отърве от мен, защото тогава може да се ожени за лейди Мери Уестън, която е образец на добродетелност — отвърнах мрачно аз.

— Не ставай глупава — сряза ме Хари. — Той няма никакво намерение да те остави. Кой би искал да заживее с онази кротка патица, след като е имал съпруга като теб?

Дарих го с благодарна усмивка.

— Това беше много мило казано, Хари.

— Това не са просто думи, това е истината.

Най-после оркестърът засвири. Обърнахме се към сцената, която пламна пред очите ни. Избухна големият лондонски пожар.

По целия път към къщи двамата с Хари обменяхме идеи как да осъществим по най-добрия начин проникването в жилището на Чалмърс. Най-после успях да го убедя, че трябва да се придържаме към моя план.

Хари трябваше да ме представи на Чалмърс, а аз щях да се престоря, че много обичам хазарта, и да го помоля да ме въведе в някой игрален салон. Щях да отида с него, а през това време Хари щеше да проникне в жилището му и да открадне разписките си.

— Сигурен съм, че ще имаш късмет в играта — ухили се Хари. — Първата вечер и аз спечелих. Мисля, че това е част от машинацията. Когато започнеш да губиш, продължаваш да играеш, защото знаеш, че си спечелил, и защото вярваш, че късметът няма да те изостави.

Мисля, че Хари беше прозрял интригата докрай. Ако успееше да си върне разписките, щеше да си възвърне увереността, но и да запомни за цял живот този добър урок. Когато се върнахме вкъщи, милият ми девер изглеждаше много по-спокоен.

Каролайн и Едуард вечеряха с приятели, Пади и Луиза също бяха излезли, но Ейдриън си беше у дома и докато се наслаждавахме на чудесното пилешко фрикасе на Реми, Хари и аз му разправяхме въодушевено за представлението. След като описах големия пожар, Ейдриън коментира сухо:

— Вероятно финалът е бил същият, който опожари последния амфитеатър.

Засмях се и кимнах с глава.

— Е, все пак гледката беше великолепна.

Не ми убягна, че Франк, младият прислужник, който стоеше зад стола на Ейдриън, бе проследил разказа ми с огромно внимание, затова се обърнах към него и рекох:

— Ако вие и приятелите ви желаете да видите представлението, негова светлост със сигурност ще ви набави билети.

Хари се намеси възмутено:

— Кейт, крайно време е да проумееш, че на масата не се разговаря с персонала!

Това ме ядоса.

— Стига, Хари. Днес на масата е само семейството и мога да правя, каквото си искам.

Ейдриън извърна глава към прислужника и каза спокойно:

— С удоволствие ще ви купя билети, Франк. Трябва само да ми кажете колко души искат да отидат.

Бедният момък се изчерви до уши.

— Да, милорд — заекна той. — Благодаря ви, милорд. — Погледна ме и добави: — Благодаря, милейди.

Усмихнах му се окуражително.

— Сигурна съм, че ще ви хареса.

Хари поклати глава.

— Къде са Луиза и Пади? — попита неодобрително той. В последно време почти не ги виждахме, защото много често предприемаха нещо заедно.

— Доколкото разбрах, вечеряли са рано и са отишли на театър — отговорих с доволна усмивка. — В Дръри Лейн Кийн играе ролята на Ричард III, а Пади е просто влюбен в тази пиеса, защото представя англичаните в лоша светлина.

Ейдриън избухна в смях.

— Що за физиономия си направила? — попита ме сърдито Хари.

Погледнах го невинно.

— И каква е физиономията ми?

— На котка, която е изяла златната рибка — отговори вместо него Ейдриън.

Наистина се чувствах като споменатата котка, но нямах намерение да им обяснявам защо и се задоволих с тайнствена усмивка, докато си сервирах от гарнитурата. Днес имахме крехък зелен фасул.

— Кейт, ти май се упражняваш в ролята на сватовница? — попита през смях Ейдриън.

Погледнах го изумено.

— Откъде знаеш?

— Не си чак толкова загадъчна — обясни развеселено той.

— Знам, че Пади не е от класата на Луиза — отговорих упорито, — освен това е много по-стар от нея, но тя е чудесен човек, а той има удивителен усет към конете.

— Как мислиш, на колко години е Пади? — попита любопитно Ейдриън.

— Сигурно е минал шестдесетте — отговорих уверено.

— Наскоро е навършил петдесет и три — поправи ме Ейдриън.

— Ти се шегуваш!

Той поклати глава.

— Вчера го попитах.

— На петдесет и три! Но това значи, че е само десет години по-стар от Луиза.

Ейдриън отпи глътка вино.

— Точно така.

Хари непременно трябваше да каже мнението си.

— Пади и Луиза в никакъв случай не могат да се оженят.

— Ти си един проклет сноб! — извиках възмутено.

— Това не е снобизъм — защити се той. — Аз смятам, че Пади е великолепен човек, но Луиза е дама и не може да прекара целия си живот в скитане от конюшня на конюшня.

— Мама живя така, а тя беше дама — отговорих гневно аз.

— Майка ти е била млада и силна — отбеляза Хари, — а Луиза е на възраст.

На това не можех да възразя.

— Ако Пади и Луиза решат да се оженят, ще им потърсим хубав дом — намеси се Ейдриън. — Аз не бих казал, че Луиза е стара, но съм сигурен, че не е в състояние да започне съвсем нов живот и да обикаля страната. Освен това мисля, че Пади ще има голяма полза, ако притежава собствена конюшня. Това ще се отрази благоприятно на сделките му.

— Но това е блестяща идея, милорд! — извиках с възхищение.

Хари също кимна в знак на съгласие.

— Ти би могъл да им купиш като сватбен подарък една ферма за коне в Ирландия, Ейдриън.

Тази забележка развали настроението ми. Естествено предложението беше разумно, но Ирландия беше толкова далече.

— Идеята ми е да ги настаня в Ламбърн. Ще им го дам под аренда — обясни Ейдриън.

— О! — пошепнах въодушевено. — Това би било идеално. — Погледнах го с огромна любов. В момента нямах никакво желание да крия чувствата си.

— Наистина би било идеално — усмихна се той. — Знам, че си много привързана и към двамата, но не бих искал да ги задържа завинаги в дома си.

— Не проумявам защо — промърмори с ангелски гласец Хари.

— Нямам никакво намерение да ти обяснявам — отвърна Ейдриън и деверът ми избухна в смях.

— Все пак решението за женитба трябва да дойде от Луиза и Пади — отсякох аз. — Ако не се обичат, не бива да настояваме. Браковете, сключени насила, винаги завършват с катастрофа.

Изказването ми бе последвано от мъртвешка тишина. Трябваше ми цяла минута, докато разбера какво бях изтърсила. Изчервих се до уши, сведох глава към чинията си и се почувствах пълна глупачка. Защо ли не можех да си държа езика зад зъбите?

— Както винаги, ти имаш пълно право, Кейт. — Ейдриън отмести стола си. — А сега ви моля да ме извините, но имам задължения.

Когато Ейдриън излезе, посмях да погледна Хари, но не казах нито дума. Най-после той заговори укорително:

— Как можа да кажеш подобна дивотия, Кейт?

— Не знам, Хари — отговорих съкрушено. — Изобщо не мислех за нас! Това беше… само едно обобщение.

— Ейдриън се разгневи ужасно. Няма мъж на света, който би могъл да понесе жена му да му каже в лицето, че се е оженил за нея по принуда.

— Знам, знам — изплаках. — Наистина, Хари, просто не помислих какво говоря!

Той въздъхна.

— Хайде, Кейт, не се натъжавай. Ейдриън ще се справи.

— Желаете ли още лимонада, милейди? — попита съчувствено прислужникът ми.

Погледнах го съзаклятнически.

— Вижте, Джордж, по-добре е да пийна глътка вино.

— Според мен идеята ти не е особено добра, Кейт — възпротиви се Хари.

— Знам, но просто трябва да пия нещо по-силно. Тази вечер сме си у дома и няма нищо страшно, ако се напия. Ще си седим тихо и кротко на масата и ще удавим мъката си във виното.

Изпих три чаши вино и когато станах, стаята се завъртя застрашително около мен. Хари трябваше да ми подаде ръка, за да ме отведе на първия етаж.

— Легни си и се наспи хубаво — посъветва ме той.

— Мислиш ли, че той ще ме намрази за тази глупава забележка, Хари? — попитах жално.

— Не. — Хари се обърна заповеднически към Жанет: — Милейди не се чувства добре — обясни той. — Трябва веднага да я сложите в леглото.

— Да, мистър Хари.

Жанет затвори вратата, отведе ме пред огъня, бутна ме на един стол и започна да разкопчава роклята ми. Това момиче беше много сръчно. Само след десет минути бях в леглото.

Заспах веднага и съм спала като мъртва в продължение на няколко часа. По някое време усетих, че Ейдриън ляга до мен.

Той беше съвсем тих и леглото изобщо не проскърца, но аз винаги се будех, когато влизаше. Отворих очи, но с изключение на един лунен лъч, който падаше през полузатворените завеси, помещението беше съвсем тъмно. Без да ме погледне, той се зави до брадичката, обърна се настрана, намести възглавницата в предпочитаната от него форма и се приготви да спи. Лежах неподвижна и се взирах в широкия му гръб.

Не издържах дълго.

— Ейдриън? — попитах съвсем тихо.

Мълчание.

— Ейдриън, буден ли си?

— Да, Кейт, буден съм. — Отдавна не бях чувала този сдържан глас.

— Много съжалявам за онова, което казах на масата.

— Не се тревожи за това.

— Не исках да кажа, че нашият брак ще се провали.

— Разбирам. Лека нощ, Кейт.

Подсмръкнах.

Мълчание.

Подсмръкнах повторно.

— Да не би да плачеш? — попита той, все още в буреносно настроение.

— Не, аз никога не плача. Само съм малко… развеселена, струва ми се.

Най-после той се обърна и вече не трябваше да говоря с гърба му.

— Развеселена?

— След като ме остави, изпих няколко чашки и главата ми се замая. И сега стаята се върти пред очите ми.

— А Хари? Той защо допусна да изпиеш „няколко чашки“?

— Хари беше против.

— Сигурно. — В гласа му имаше примирение.

— Ейдриън, съжалявам дълбоко за онова, което казах тази вечер — обясних съвсем сериозно аз. — Ти си толкова мил с мен, че често забравям обстоятелствата, при които беше сключен бракът ни. Така беше и днес. Изобщо не помислих за нас.

— Мил съм, така ли? — промърмори той. — Боже господи, Кейт, понякога можеш да бъдеш дяволски нелюбезна.

Сдържаният глас, който ми беше непоносим, беше изчезнал и аз изобщо не се обидих, че ме нарече нелюбезна. Да ме нарича, както си ще, само да не говори с мен, като че съм му чужда.

— Не искам да бъда лоша — прошепнах в тъмнината. — Искам да ти бъда добра съпруга, Ейдриън. Честно.

Чух тихата му въздишка.

— Знам, мила, знам. Съжалявам, че ти създадох толкова вълнения. А сега заспивай. Вече е много късно.

— Ще се ядосаш ли, ако те помоля да ме прегърнеш?

Знаех, че той не искаше, но бях отчаяна. Без да каже дума, той протегна ръце и ме привлече към себе си. Държеше ме някак безлично и предпазливо, но това не ме развълнува особено. Опрях бузата си в рамото му и се притиснах към топлото му тяло. Напрежението ми постепенно се разсея.

— Леглото е толкова празно без теб — прошепнах.

— Наистина ли?

— Я си признай, имаше ли някаква уговорка или просто отиде в клуба и пи вино като мен?

Усетих как в гърдите му заклокочи смях.

— Кейт, ти си едно малко дяволче. — Ръцете му вече не бяха сковани, а топли и нежни. Облекчението, което изпитах, беше толкова подавляващо, че затворих очи. — Откъде знаеш какво съм правил?

— Защото съм вещица — прошепнах в рамото му. Сега вече можех да заспя. Бях на сигурно място в обятията на мъжа си.

— Наистина си вещица — прошепна той. Сигурно съм заспала веднага, защото не помня нищо повече.

17

След два дни Хари ме придружи до дома на лейди Маршъм. Все още не бях имала удоволствието да срещна дамата, тъй като не я канеха на забавленията в домовете, които даваха тон в изисканото общество. Лейди Маршъм имаше страст към хазарта и следобедният й „салон“ не беше нищо друго, освен най-обикновено казино. Хари ме отведе там, защото Чалмърс я посещаваше често и можехме да се надяваме да го срещнем.

Лейди Маршъм ме посрещна с буен изблик на въодушевление.

— Скъпа лейди Грейстоун! Толкова се радвам да се запозная с вас! Колко е хубаво, че почетохте с посещението си скромния ми салон! Ще позволите ли да ви представя на някои гости? Мога ли да се надявам, че ще ми правите компания на карти?

Тя носеше пурпурночервен тюрбан и огромни обици, а от устата й лъхаше на вино. Прозорците на големия салон бяха закрити с драперии от кафяво кадифе, които не пропускаха дори един-единствен лъч дневна светлина. Помещението беше осветено от лампи, на няколко места бяха поставени маси, покрити със зелено платно, и страстните картоиграчи вече бяха заели местата си. Играеше се съсредоточено, с вътрешно напрежение. Когато Хари и аз влязохме, никой не ни удостои с поглед. Чалмърс не се виждаше никъде.

— Аз обичам да играя вист — отговорих. — Бих могла да изиграя няколко партии заедно с мистър Удроу.

Знаех, че Хари играе отлично вист. Това беше единственото, в което беше по-добър от Ейдриън. Аз бях научила виста от баща си и мога смело да заявя, че бях много добра. Още преди това е Хари се бяхме уговорили, че е най-сигурно да играем вист.

Лейди Маршъм се усмихна, показвайки жълтите си зъби, и махна на един мъж, който се протягаше лениво пред камината. Той се приближи и домакинята ни го представи като капитан Хорейшо Бър.

Капитанът беше на средна възраст, лицето му беше белязано от бурен живот, говореше с ирландски акцент — тип, който ми стана ясен още от пръв поглед. Татко нямаше да одобри запознанството ми с него.

Кимнах величествено.

— Как сте, капитан Бър? — попитах учтиво.

— Ако желаете да поиграете вист, капитан Бър и аз сме на ваше разположение — каза домакинята.

— Би било чудесно да поиграем — отвърнах аз, като избягвах да поглеждам в силно гримираното лице на домакинята.

Запътихме се към празната маса до прозореца. Седнах, като се постарах да разположа полите си по-далече от замърсените кафяви завеси, и огледах помещението, докато капитан Бър раздаваше картите. Не видях нито един познат. И слава богу.

Капитан Бър отвори последната карта.

— Пика — обяви той. — Лейди Грейстоун, вие сте първа.

Разтворих картите си и след кратка преценка на положението обявих:

— Купа.

Бяхме играли около половин час, когато се появи Чалмърс. Имах отлични карти, а Хари благодарение на опита си бе съумял да се възползва от всички шансове. Печелехме, а това винаги е много приятно чувство.

Тъкмо бях прибрала всички карти, когато усетих как кракът на Хари ме побутна под масата. Кратък поглед към вратата, и видях Чалмърс.

Приключихме играта. С ъгъла на окото си забелязах, че Чалмърс вървеше право към нас по мръсния килим. Когато мина и последното раздаване и Хари прибави още пари към купчинката, която вече се издигаше пред него, лейди Маршъм благоволи да забележи посетителя, застанал до масата ни.

— Мистър Чалмърс — проговори уж стреснато тя. — Как ме уплашихте, сър!

— О, Хари — обадих се аз с момичешко въодушевление, — това ли е приятелят ти мистър Чалмърс?

— Той е, Кейт — отговори с любезна усмивка Хари и побърза да ни запознае.

— Лейди Грейстоун, мисля, че вече сме се срещали — заговори галантно Чалмърс. — Помните ли? Стана в Хайд парк. Току-що бяхте претърпели лека… злополука с вашия кон.

Засмях се бодро.

— О, да, помня, разбира се. Кобилата ме хвърли на земята. Божичко, колко зле се почувствах! — Обърнах се към лейди Маршъм, за да й разкажа случката.

Капитан Бър стана.

— Желаете ли да заемете мястото ми, Чалмърс?

Негодникът се усмихна и оголи хищните си зъби.

— Благодаря, Бър. — Той седна, ирландецът се отдалечи. — Вист ли играете?

— Да. — Погледнах го с големи невинни очи. — Хари играе отлично вист.

— Но днес добрите карти бяха у вас, лейди Грейстоун — намеси се домакинята.

— Винаги съм била облагодетелствана от съдбата — отговорих аз и проследих изпод полуспуснатите си ресници как Чалмърс и лейди Маршъм си размениха доволни усмивки.

Този следобед Хари и аз спечелихме доста пари, макар че след появата на Чалмърс късметът ми не работеше толкова често. Тръгнахме си тримата и Хари ме остави насаме с Чалмърс под претекст, че трябва да потърси файтон.

— Мистър Чалмърс, чувала съм, че сте светски човек, и се питам дали знаете къде в Лондон може да се поиграе на четно — нечетно?

Четно-нечетно е забранена хазартна игра, при която играчите залагат на числата, които излизат при въртенето на рулетката. В реномираните клубове не допускаха рулетки и любителите на тази игра ходеха в специални игрални салони.

В очите му блесна одобрение.

— Нима играете на рулетка, лейди Грейстоун? — попита той.

— Никога не съм опитвала — признах, — но съм сигурна, че ще ми хареса, защото винаги имам късмет в играта.

Зъбите му блеснаха. Бяха дълги и силно заострени към края като на акулите, чиито изображения бях видяла на една изложба.

— За съжаление рулетките се намират на места, недопустими за дами от висшето общество.

Дарих го със сияеща усмивка и това беше грешка, за която щях да си платя по-късно.

— Толкова е вълнуващо — пошепнах въодушевено.

— Разбира се. За мен ще бъде чест да ви придружа, лейди Грейстоун.

Помолих го да обещае, че няма да каже на Ейдриън за нашето малко приключение. Все повече се чудех как Хари се бе уловил на въдицата му, след като нечестните намерения бяха буквално изписани на лицето му.

Уговорихме се за следващата вечер и след малко Хари се върна с наетия файтон. Чалмърс се наведе над ръката ми. Хари се качи след мен и аз обявих тържествуващо:

— Започваме изпълнението на плана!

Тъй като имах уговорка с Каролайн да посетя Алмейк, не можех да се уговоря с Чалмърс за същата вечер. Алмейк беше клуб, чиито врати бяха останали затворени за мен през миналия сезон. Затова бях щастлива и благодарна, когато Каролайн ми каза, че е намерила поръчители и мога да стана член на клуба. Толкова по-голямо беше разочарованието ми, когато установих, че в разкошните клубни помещения цареше смъртна скука.

Само Каролайн се радваше на вечерта.

— Знаеш колко обичам Едуард — призна ми тя, докато пътувахме със семейния екипаж към Кинг стрийт, където се намира клубът. — Но трябва също да ти кажа, че ми е много приятно да се срещна със старите си обожатели. Миналата вечер Фреди Брикстън най-сериозно ме увери, че съм разбила сърцето му, като съм се омъжила за Ашли.

— Горкичкият! — промърморих съчувствено аз.

Каролайн се изсмя звънко.

— Не е нужно да го съжаляваш. Това е само игра, Кейт, но е много вълнуваща.

Облегнах глава на синята тапицерия и я погледнах с ъгъла на окото.

— А какво ще кажеш за Шарлууд? — попитах тихо. Досега не бяхме говорили за вуйчо ми, но случаят беше твърде благоприятен, за да го пропусна. — И с него ли беше игра, Каролайн?

Усмивката изчезна от лицето й.

— Не — отвърна рязко тя. — С него не беше игра.

— Той е в Лондон. — Обърнах леко глава, за да мога да я гледам. — Вчера го видях на бала.

Каролайн скръсти ръце в скута си и се загледа право напред.

— Нямах представа, че е тук. Къде го видя, Кейт?

— На бала на графиня Бриджуотър.

— А Ейдриън… и той ли го видя?

— Срещнаха се. Прескочиха искри, но не се случи нищо лошо. Залата беше препълнена с гости.

— Божичко, каква неловка и мъчителна ситуация! — прошепна отчаяно Каролайн. Тя обърна глава съвсем бавно, сякаш движението й причиняваше болка, и ме погледна. — Предполагам, че знаеш историята?

— Знам, че си искала да избягаш с него и Ейдриън те е върнал вкъщи. Знам също, че Шарлууд не може да прости на брат ти и заради това го принуди да се ожени за мен.

Каролайн пое дълбоко дъх.

— Да, вероятно си права.

— Мисля, че Шарлууд все още те обича, Каролайн — казах направо.

Тя ме погледна смаяно.

— Това беше толкова отдавна… Не може да бъде.

— Не, убедена съм, че той те обича — настоях аз.

Докато каретата се друсаше по неравните лондонски улици и се мятахме от единия ъгъл към другия, Каролайн попита:

— Доколкото знам, не се е оженил?

— Не.

Тя мълча дълго.

— Ти обичаше ли го, Каролайн? — попитах направо.

Тя затвори очи и вече си мислех, че няма да получа отговор, когато чух угрижената й въздишка.

— Кейт, той беше толкова нещастен. Никой не се интересуваше от него. Беше изпълнен с гняв и ожесточение и причиняваше болка на другите само защото беше много нещастен. Аз го разбирах, защото и аз бях нещастна.

— Ако съдя по онова, което ми е разказвал Хари, бащиният ви дом не е бил по-добър от този на Шарлууд — казах.

— Баща ми беше чудовище. — В гласа й имаше горчивина. — Но колкото и лошо да живеехме, Хари и аз можехме да разчитаме на Ейдриън. Мартин обаче си нямаше никого. Той обожаваше сестра си, но тя избяга, за да се омъжи, и го остави сам.

Опитах се да защитя мама.

— Дори и да е искала, тя не е можела да го вземе със себе си.

Каролайн вдигна рамене.

— Вероятно си права.

— Ти обичаше ли го, Каролайн? — повторих въпроса си аз.

Тя въздъхна още по-тежко отпреди.

— Вероятно не. Избягах с него, защото го съжалявах, но не бяхме стигнали далеч, когато осъзнах, че не е трябвало да го правя. Изпитах безкрайно облекчение, когато Ейдриън дойде да ме вземе и ме лиши от възможността да взема самостоятелно решение.

— Ти си била едва на шестнадесет — подкрепих я аз.

— Да. Исках да бъда щастлива, Кейт. Не можех да се натоваря и с нещастието на Мартин, след като собственият ми живот беше толкова лош. — Тя погледна през прозорчето към улицата, която беше абсолютно пуста. — На седемнадесет направих дебюта си в обществото, а на осемнадесет се омъжих за Едуард. — Тя се обърна отново към мен. — Тогава разбрах какво значи да си щастлив. Не искам никога вече да видя Мартин, Кейт. Не искам да се чувствам виновна.

— Но ти не си виновна в нищо, Каролайн — опитах се да я окуража аз.

— Напротив, виновна съм, защото го изоставих.

— Била си твърде млада, за да го разбереш. Не искам да мислиш така.

Каролайн поклати глава.

— Можех да остана с него и да го предпазя от злобата и огорчението. Ако бяхме заедно, той сигурно щеше да бъде друг човек. Беше по-възрастен от мен и ме обичаше повече, отколкото аз него.

Каретата забави ход. Хвърлих поглед през прозорчето и разбрах, че ще завием по Кинг стрийт.

Зададох на Каролайн въпроса, който отдавна ми тежеше.

— Защо Шарлууд е трябвало да те отвлече, Каролайн? Той е подходяща партия за теб. Уверена съм, че всички бъдещи тъщи в Лондон са го одобрявали за дъщерите си. Хари ми намекна, че бащите ви са враждували, но съм сигурна, че с времето финансовите интереси щяха да победят.

Каролайн поклати решително глава.

— Бащите ни се мразеха. И двамата бяха зли и властни тирани. Години наред бяха враждували заради някаква дреболия. Баща ми никога нямаше да ми позволи да се омъжа за Мартин. — Тя помълча малко и добави с болка: — Мартин ни сравняваше с Ромео и Жулиета, но аз не съм героиня, Кейт.

— Жулиета е трагична героиня, а ти си искала да бъдеш щастлива. Затова не търси вината в себе си, Каролайн.

Пред свещените порти на клуба чакаше друг екипаж и трябваше да спрем по-настрана.

— Ако Ейдриън е бил уверен, че вуйчо Мартин те обича искрено и силно, надали би постъпил така жестоко с него — опитах се да обясня аз. Предната карета потегли и нашата се затътри бавно към портала. — Като се имат предвид подобните ви семейни отношения, би могло да се очаква, че той ще изпитва съчувствие и дори другарство към Шарлууд.

— Брат ми е неспособен да разбере същността на човек като Мартин — отговори рязко Каролайн, когато каретата спря. Тя се загърна в шала си и се усмихна меланхолично. — Ейдриън е толкова съвършен, толкова силен и мъжествен. Даже баща ми не успя да го развали. Никога не би могъл да проумее колко несигурен и огорчен беше Мартин.

Един лакей отвори вратичката и спусна стълбичката. Каролайн слезе грациозно и аз я последвах. Главата ми беше препълнена с новости.

В Горната камара същия ден се бяха състояли дебати за съкращаването на окупационната армия и когато заседанието свърши, в клуба Алмейк се изля буен поток от съпрузи, бащи и братя. Съпругът на Каролайн дойде да ни вземе и обясни, че Ейдриън и няколко адютанти на Уелингтън са отишли в Уайтс, за да обсъдят резултата.

— Повечето от членовете на Горната камара са на мнение, че на французите трябва непрестанно да се напомня за претърпяното поражение — разказа ни Едуард. — От друга страна обаче, има и достатъчно хора, които съзнават, че не можем да поддържаме дълго такава голяма армия в чужбина. Няма да издържим финансово. Ейдриън е оптимист и вярва, че последните ще надделеят.

Кимнах, но трябваше да призная, че вниманието ми се раздвои, защото точно в този момент в клуба влезе маркиз Стейд.

— Познаваш ли Стейд? — попитах Едуард.

Внезапната смяна на темата го изненада, но той отговори с готовност:

— Не особено добре. Знам, че ме презираш за това, Кейт, но аз се интересувам много повече от говеда, отколкото от коне, а Стейд е известен със страстта си към конете.

— О, Едуард, как бих могла да те презирам! — Погледът ми не се отделяше от Стейд. — Той е придружен от Барбъри, нали?

— Да, мисля, че си права.

Сър Чарлс Барбъри беше президент на Жокей клуб, избран пожизнено. Жокей клуб представляваше вътрешният кръг на хората, които практически владееха конните надбягвания в Англия. Групата беше много влиятелна. Веднъж татко бе казал, че с много по-лесно да се ожениш за някоя италианска принцеса, отколкото да бъдеш приет в Жокей клуб.

— Много ми се иска да разбера какво търсят тук — промърморих под носа си. Алмейк с блудкавите си лимонади и чайове не беше добро място за спортните и винаги готови да се обзалагат господа от Жокей клуб.

— Сър Чарлс има слабост към мисис Уелтън — обясни Каролайн. — А мисис Уелтън идва често тук, защото желае да въведе в обществото племенницата на съпруга си.

Е, това беше напълно приемливо обяснение за присъствието на Барбъри. Предположих, че Стейд е тук, защото иска да бъде близо до Барбъри. Стейд не беше член на Жокей клуб, макар всички да знаеха, че е готов на всичко, за да стане.

Видях как очите на Барбъри светнаха при вида на една тъмнокоса дама в светлосиня рокля от атлаз. Той каза нещо на Стейд и се запъти към жената, която го посрещна със сърдечна усмивка. Едва сега Стейд се огледа в пълното помещение. Погледът му падна върху мен и се закова в лицето ми. И аз не откъсвах поглед от него, като през цялото време си мислех: ти си убиецът на баща ми.

Един глас заговори съвсем близо до ухото ми:

— Мога ли да ви помоля за този танц, лейди Грейстоун?

Това беше мистър Круик, богат господин на средна възраст, който притежаваше отлична конюшня в Нюмаркет. Някога бе дошъл на погребението на баща ми. Беше един от уважаваните членове на Жокей клуб.

Усмихнах му се сърдечно.

— Мистър Круик, колко се радвам да ви видя! Какво правите в досадно място като Алмейк?

— Трябва да придружавам дъщеря си, скъпа — отговори с въздишка той. — В началото на сезона дадохме бал в нейна чест, но веднага след това най-добрата ми кобила за разплод трябваше да роди и си заминах. По-добрата ми половинка настоя да се върна, и ето ме тук. Пилея ценното си време да придружавам младата дама, която иска да се забавлява. Но съм си обещал, че за втората пролетна среща непременно ще се върна в Нюмаркет. Казах на жена си, че съм готов да пропусна дори сватбата на Бела, но за нищо на света няма да отсъствам от Гвинеите.

Кимнах с разбиране, а той хвърли мрачен поглед към танцовата площадка.

— Дано не е някой от ужасните модни валсове, скъпа моя. Не ми се ще да ви настъпвам по пръстчетата.

Засмях се весело.

— Ако предпочитате, ще пропуснем този танц, мистър Круик. Ей там виждам два стола, където можем да си поговорим.

Добрият човек засия.

— Вие сте много мила, лейди Грейстоун! — Двамата се настанихме на свободните столове и той обясни съзаклятнически, като че ми доверяваше най-голямата си тайна: — Танцуването не е от силните ми страни.

Подредих внимателно полите си и заговорих по темата, която ме интересуваше:

— Преди малко видях маркиз Стейд със сър Чарлс Барбъри. Жребецът му Касъл Рок се счита за фаворит в тазгодишните Гвинеи.

Мистър Круик помръкна.

— За съжаление сте права, лейди Грейстоун. И аз ще изпратя най-добрия си кон на надбягванията. Тренирал съм го много грижливо, но наследниците на Алказар са просто превъзходни.

— Да, този жребец има отлично потомство.

— Нямам сили да се меря с него — изръмжа раздразнено мистър Круик. — Но и не мога да разбера някои неща. Когато все още се състезаваше, Алказар имаше средни постижения.

Музикантите засвириха валс. Докато наблюдавах елегантно плъзгащите се по паркета двойки, заговорих с невинно изражение:

— Нямах представа, че Стейд е станал член на Жокей клуб.

— Но той не е член на клуба — възрази разгорещено мистър Круик. — Два пъти помоли да бъде приет и получи отказ.

Погледнах го с добре изиграно изумление.

— Отхвърлили сте молбата му? Велики боже, та той е маркиз!

— Титлата не означава автоматично, че носителят й не е негодник — обясни спокойно мистър Круик. Знаех, че има дядо херцог, и не се учудих.

Усещах, че Стейд продължаваше да ме наблюдава, и се стараех да не му обръщам внимание.

— Има ли причина за лошата му слава? — продължих да разпитвам.

— Преди няколко години заплашиха да го изключат от надбягванията — довери ми мистър Круик. — Един от конете му загуби състезание, на което бяха заложени много пари. На следващия ден същият този кон победи фаворита, а повечето хора бяха заложили именно на него. В действителност фаворитът беше един от моите коне. Започнаха да задават въпроси, но официалната присъда беше, че вината е на жокея, а не на Стейд.

— Но подозрението беше достатъчно да предотврати приемането му в Жокей клуб, така ли?

— Точно така, скъпа моя.

— Стейд и сър Чарлс Барбъри, изглежда, са в приятелски отношения — проговорих колебливо.

— Знам. — Партньорът ми отново помрачня. — Два гласа от девет са достатъчни да провалят кандидатурата за нов член. Именно Барбъри и аз бяхме хората, които досега винаги гласуваха с „не“.

— Така ли?

— Както чух, Стейд е обещал на Барбъри, че една от най-добрите му кобили ще бъде покрита от Алказар — съобщи мрачно мистър Круик.

Разменихме погледи. Не беше нужно да говорим повече.

Като цяло разговорът с мистър Круик ме задоволи. Той потвърди собственото ми мнение, че Жокей клуб ще изключи Стейд от надбягванията, ако истината за Алказар излезе на бял свят. Клубът притежаваше толкова власт и влияние, че преди няколко години беше отказал дори на принц регента да участва в едно състезание. В сравнение с това произшествие изключването на Стейд беше дреболия.

Това щеше да унищожи Стейд, а аз щях да отмъстя за смъртта на татко. Бях убедена, че той щеше да одобри действията ми с цялото си сърце.

Валсът свърши и партньорът ми за следващите танци, един много обстоятелствен млад мъж, който беше твърдо решен да се влюби в мен, дойде да ме отведе. Можех само да съжалявам, че се лишавам от компанията на мистър Круик и интересния разговор.

Тъй като Каролайн имаше главоболие, си тръгнахме рано. Измъчвах се от угризения на съвестта, защото именно аз с въпросите си за Шарлууд бях предизвикала тази мигрена, но като цяло считах, че е по-добре тя да бъде подготвена за неизбежната среща.

18

— Как да се облека за игралния салон? — попитах Хари на следващия следобед.

Той изохка измъчено.

— Най-добре е да се забулиш. Твърде малко дами се осмеляват да ходят на такива места.

Ядосах се.

— Хари, ще се постарая да мина незабелязана. Знаеш много добре, че не искам да ме познаят. — Проверих мислено гардероба си. — Имам една съвсем скромна розова вечерна рокля. Как мислиш, дали е подходяща?

— Имаш ли палто с качулка?

— Да.

— Вземи го — посъветва ме той. — Ще нахлупиш дълбоко качулката, за да не се виждат очите ти.

— Как мислиш, присъстващите няма ли да се учудят, че една дама с качулка участва в играта на рулетка?

— Разбира се, че ще се чудят, но докато не знаят коя си, нищо не може да се случи. Нали не искаме някой да изтича при Ейдриън и да му каже, че е видял жена му в игрален салон!

При тази мисъл по гърба ми полазиха студени тръпки.

— Не, разбира се, че не.

— Непременно да си облечеш палтото — повтори Хари и аз му обещах.

Не е нужно да казвам, че мистър Чалмърс не можеше да ме вземе от къщи. Бяхме се уговорили да се срещнем в театъра. Хари каза на Ейдриън, че ми е купил билети за „Ричард III“ с Кийн в главната роля, и двамата с Хари наистина преседяхме цялото първо действие, преди да се измъкнем от ложата, за да се срещнем с Чалмърс във фоайето. Чалмърс ме качи в наетия от него файтон, а Хари потегли в обратната посока с друг, за да си възвърне разписките.

От мига, в който се качих във файтона, започнаха да ме мъчат угризения на съвестта. На всичкото отгоре онзи отвратителен човек седеше съвсем близо до мен. Преместих се към вратичката, но той ме последва и когато най-после спряхме пред казиното на Сейнт Джеймс скуеър, бях притисната към стената на файтона. Не можех просто да му цапна един шамар и да помоля кочияша да ме върне у дома, защото бях длъжна да го занимавам, докато Хари си прибере проклетите разписки. Когато слязох, бях изпълнена със смесени чувства.

Чалмърс ми предложи ръката си и се усмихна хищно. Колкото и отвратително да ми беше докосването му, наложих си да го изтърпя заради Хари. Поех ръката му и тръгнахме към прясно боядисаната врата на една безлична тухлена къща. По някаква незнайна причина прясната боя ме накара да се почувствам по-добре.

Чалмърс почука и вратата бе отворена от един от най-огромните мъже, които бях виждала в живота си. Струва ми се, че беше по-висок дори от Ейдриън, но във всички случаи беше по-широк. Направо великан.

— Добър вечер, мистър Чалмърс — проговори той с типичния лондонски уличен жаргон.

— Добър вечер, Джем. Надявам се, че сте смазали добре колелото на рулетката, защото съм довел една дама, която гори от желание да играе.

Великанът се ухили широко. В устата му нямаше зъби.

Нахлупих качулката си по-дълбоко и влязох.

Първото, което ми направи впечатление, беше неприятната миризма, смес от джин, бира и мъжка пот. Обходих с поглед помещението. Мъже с каскети седяха около маси със зелени покривки и играеха карти или зарове. Бях много разочарована, когато установих, че имаше още само три жени. Облеклото им показваше, че не са дами. Като ме видя, едната презрително изкриви лице. Беше много по-лошо, отколкото си го представях.

— По дяволите — прошепнах отчаяно. Ако Ейдриън разбереше къде съм била, щеше да ме убие.

— Масата за рулетка е там, скъпа моя — проговори мазно Чалмърс. Доверителното „скъпа моя“ изобщо не ми хареса, но не посмях да го помоля да ме нарича лейди Грейстоун.

— Колко е часът, мистър Чалмърс? — попитах.

Той извади часовника си.

— Девет и половина.

Бях се разбрала с Хари да дойде да ме вземе, след като си свърши работата в жилището на Чалмърс. Бяхме пресметнали, че той ще дойде на Сейнт Джеймс скуеър най-късно в десет и половина. „Ще поседиш един час до игралната маса, а после ще те отведа у дома“ — бе казал той.

Затова изпънах рамене и проговорих смело:

— С нетърпение чакам играта.

Трябваше ми точно половин час, за да загубя всички пари, които имах в себе си. Осем пъти поред заложих на нечетно, а излизаше четно. След това минах на четно и какво мислите, излезе — разбира се, нечетно!

Мъжете, които се бяха събрали около масата, изразиха многословно съчувствието си към неуспеха ми.

— За съжаление не нося повече пари в себе си — казах на Чалмърс.

Той ме погледна учудено. Предполагам, че загубите ми са били дреболия за него, макар че бях пропиляла цялата сума, която с Хари бяхме спечелили на вист, плюс остатъка от четиримесечната ми издръжка.

След учудения поглед веднага дойде хищническата усмивка.

— Позволявате ли да ви предложа нещо освежително, скъпа моя? — попита любезно той. — Сигурен съм, че късметът скоро ще ви споходи отново.

Приех предложението, тъй като трябваше да остана тук още половин час, преди да се появи Хари. Когато Чалмърс ме поведе по коридора и влязохме в празен малък салон, се почувствах неловко да остана насаме с него, но и облекчена, защото се бях отървала от мръсните посетители на игралния салон.

— Лейди Грейстоун, вече можете да свалите палтото си — проговори мазно Чалмърс. — Разположете се удобно, а аз ще налея по чаша вино.

Единственото място за сядане в помещението бяха два малки дивана пред камината, разделени с масичка. Не свалих палтото си, седнах точно в средата на единия диван и скръстих ръце.

— Аз не пия вино, мистър Чалмърс — отговорих величествено. Предпочитам чай.

— Скъпа моя, тук не сме в Алмейк — възрази той. — Ние не сервираме чай.

Намерих това „ние“ много интересно. Явно Хари беше напълно прав в предположението си, че Чалмърс има участие в клуба.

— Е, тогава лимонада. — Струваше ми усилие да остана спокойна, но поне не движех безцелно ръцете в скута си.

Той вдигна рамене и дръпна шнура на звънеца. След минута влезе дребно момче с пъпчиво лице и Чалмърс поръча лимонада за мен. След това си наля чаша вино.

Момчето донесе лимонадата и си излезе. Чалмърс затвори вратата на салона и останахме сами.

По дяволите, помислих си, добре се подредих.

Негодникът остави чашата на масата, седна до мен на дивана и вдигна ръка да махне качулката ми.

— Мога да разбера, че не желаете посетителите на салона да ви познаят, лейди Грейстоун, но няма никакъв смисъл да криете от мен възхитителното си лице.

— Студено ми е — отговорих.

Този отвратителен човек си позволи да докосне бузата ми. Положих геройски усилия да не се отдръпна.

— Не ми изглеждате замръзнала — установи доволно той.

Преместих се към края на дивана.

— Ако отново желаете да седнете на масата за игра, лейди Грейстоун, за мен ще бъде удоволствие да ви заема парите — заяви той.

— Много мило от ваша страна, мистър Чалмърс. — Преместих се още малко. — Но аз не съм в състояние да ви ги върна. Изразходвах всичките си джобни пари, а не мога да помоля мъжа си за още.

— Но вие ще спечелите — увери ме той и се приближи към мен.

— А ако не спечеля?

Начинът, по който присви очи, не ми хареса.

— Скъпа моя, има и други възможности да ме обезщетите — обясни той. — Тържествено обещавам, че съпругът ви няма да узнае нищо.

Вече бях притисната между него и облегалката на дивана. Протегнатата мъжка ръка се залови за облегалката и ме хвана в капан.

— Позволете ми да стана, мистър Чалмърс — проговорих предупредително.

Той се приведе и лицето му се доближи до моето.

— О, Кейт, вие сте прекрасна! — Гласът му прозвуча дрезгаво. — Можете да играете и да губите, колкото си щете. Искам само да бъдете мила с мен, това ще ме обезщети богато и пребогато.

Не повярвах на ушите си. Лицето му се доближи още повече до моето и разбрах, че ей сега ще ме целуне.

Отвращението ми вдъхна сили. Замахнах енергично с ръка и изблъсках брадичката му. Може да съм дребна, но тялото ми е здраво и силно. Мускулите на гърба ми са заякнали от редовното яздене. Не е шега работа да управляваш хилядафунтови коне, нали?

Негодникът загуби равновесие, аз се мушнах под ръката му и се втурнах към вратата. Чух го да ругае в мига, когато вдигнах резето. Бързо затворих вратата зад гърба си и огледах изпитателно коридора.

Тъкмо бях решила да се измъкна през задната врата, когато Чалмърс започна да блъска по вратата на салона. Тъй като сметнах, че е по-добре да се смеся с другите посетители, реших да се върна в залата за игра и да потърся убежище там.

Тъкмо когато влязох през едната врата, другата се отвори, за да пропусне нов клиент. Моля те, господи, нека да е Хари — изпратих безмълвна молитва към небето.

Новият гост имаше светла коса като Хари, но беше доста по-едър от него.

Влезлият беше Ейдриън.

Беззъбият великан Джем, който пазеше вратата, го огледа критично и заяви:

— Не днес, милорд. — Понечи да му препречи пътя, но Ейдриън го отблъсна, сякаш имаше насреща си дребосък, обходи с поглед задушното, препълнено с хора, помещение и веднага ме откри.

— Това е Грейстоун!

Името му обиколи масите и мъжете, които раздаваха картите, замръзнаха насред движението. Всички очи се насочиха към Ейдриън, който прекоси задимения салон като архангел Михаил, тръгнал на бой срещу легионите на ада. Зад гърба си чух остро поемане на дъх и веднага след това шум от стъпки, които бързо се отдалечиха. Отвратителният Чалмърс беше достатъчно умен, за да се оттегли навреме.

Ейдриън застана пред мен и попита съвсем тихо:

— Какво, по дяволите, търсиш тук?

Ноздрите му бяха побелели, сивите очи блестяха. Трепереше от гняв и аз не можех да му се сърдя.

— Готова съм да си вървя — отговорих.

— Това е най-доброто, което можеш да направиш — гласеше дрезгавият отговор.

Явно не беше на себе си от гняв, защото никога досега не беше ругал в мое присъствие.

— Да вървим — изсъска той. Говореше тихо, за да го чувам само аз, и едва процеждаше думите през здраво стиснатите си зъби. — Сложи тази дяволска качулка!

Изпълних незабавно нареждането му, той улови ръката ми, сложи я върху своята и я стисна здраво, като че се опасяваше да не предприема опит за бягство. После се запъти към вратата, като забрави, че не съм в състояние да вървя в крак с него. Трябваше да подтичвам, за да го настигна, и на няколко пъти се спънах в полите си.

Джем чакаше на вратата. Отвори я пред нас и когато Ейдриън ме издърпа на улицата, избухна в тих смях.

Пред вратата чакаше файтон. Ейдриън отвори вратичката и буквално ме хвърли вътре, след което даде адреса на кочияша. После седна до мен и здраво затвори вратичката. Кочияшът цъкна с език и конете потеглиха в тръс.

Останах сама с кипящия си от гняв съпруг.

Умът ми работеше трескаво. Трябваше на всяка цена да измисля благовиден предлог за отиването си в игралния салон, без да замесвам Хари. Макар че съм много изобретателна, този път не ми хрумна нищо.

Нападението е най-добрата защита, казваше винаги татко. Реших да се придържам към съвета му и открих огъня с въпроса:

— Как разбра, че съм в този салон?

— Бондс ми каза, че те видял да се качваш във файтон с Чалмърс на Дръри Лейн — отговори с потреперващ от гняв глас Ейдриън. — Нарочно дойде в „Уайт“, за да ми го съобщи. Сметнал, че трябва да съм уведомен, когато жена ми се намира в лоша компания.

Познавах мистър Бондс. Стар приятел на Ейдриън от Итън.

— Качулката ми беше вдигната — промърморих сърдито. — Как е разбрал, че съм аз?

— Той знае, че си моя жена, знаят го и всички мъже в казиното!

Сега беше мой ред да се възмутя.

— Никой не знаеше коя съм, преди ти да се втурнеш в салона като побеснял лъв и да ме извлечеш навън. През цялото време бях с дълбоко нахлупена качулка!

— Когато влязох в салона, тя беше на раменете ти!

Веднага се сетих за причината.

— Ейдриън, този Чалмърс е много лош човек — заявих с треперещ глас аз. — Няма да повярваш какво ми каза.

— Напротив, каквото и да ми кажеш, ще ти повярвам.

— Не, изслушай ме! — Наведох се към него. — Загубих всичките си пари само за половин час и заявих, че не искам да играя повече. Той ми предложи пари, за да си опитам отново късмета.

— Кейт, за бога, това е стар номер!

— Знам, знам! Нямах никакво намерение да приема парите му. Казах му, че не е редно, защото не мога да си върна дълга. И тогава той ми заяви, че мога да губя, колкото си искам, стига да му разреша да бъде мил с мен. Представяш ли си, Ейдриън? Този отвратителен червей искаше да ме целуне!

Споменът за случилото се в салона ме подлудяваше.

— Зъбите му са като на акула — прибавих.

Настъпи тишина. Във файтона беше тъмно и не можех да видя лицето му, за да разбера как е възприел разкритието ми.

— И какво направи ти, след като изслуша отвратителното му предложение? — попита след малко той. Стори ми се, че тонът му не беше заплашителен като преди. Въпреки това реших да не се впускам в подробности.

— Какво мога да направя, освен да офейкам! — извиках възмутено. — Тъкмо бях влязла в игралната зала, когато ти нахлу и ме отведе. — Постарах се да говоря колкото се може по-кротко: — Трябва да кажа, че изпитах огромно облекчение, като те видях.

Мълчание.

— Никога вече няма да ходя там — обещах с треперещ глас. — Отвратително място.

Ейдриън изръмжа нещо неразбрано.

— Мислиш ли, че онзи отвратителен Чалмърс е правил подобни предложения и на други жени? — попитах.

— Няма съмнение. Както няма съмнение, че повечето са го приели.

Потреперих.

Гневът му явно беше намалял и остатъкът от пътуването ни премина в мълчание. Нощният прислужник отвори вратата и аз изпитах плаха надежда, че Ейдриън ще се задоволи с разкаянието ми и няма да ме разпитва повече.

— Ела в библиотеката, Кейт. Трябва да говоря с теб — заяви той и куражът ми се стопи.

Последвах го по коридора към голямата библиотека, облицована с тиково дърво, където бяха запалени свещи и огънят в камината още не беше догорял. Той ме настани на едно от удобните, застлани с плюш, кресла пред камината и когато седнах, си наля чаша вино. И аз имах нужда от нещо подкрепително, затова погледнах с копнеж гарафата.

— Желаеш ли чай? — попита съчувствено той.

Поклатих глава. Най-добре беше да приключим колкото се може по-скоро този разговор.

Той се отпусна срещу мен и отпи голяма глътка вино, докато ме наблюдаваше изпод око.

— Все още не си ми казала защо отиде в казиното, Кейт.

Захапах долната си устна и нервно пригладих тафтената си пола. Така и не бях измислила какво да кажа, за да не изложа Хари.

— Каза ми, че си на театър с Хари — продължи Ейдриън. — В действителност си се срещнала с Чалмърс и си отишла с него да играеш на рулетка. Явно сте имали уговорка. Може би си се почувствала привлечена от забранения плод. Това е разбираемо. Или отдавна си в лапите на порока и често ходиш да играеш на места, в които не бих могъл да те открия? Къде е истината, Кейт?

Думите му ме улучиха право в сърцето. Не беше почтено да го оставя да вярва, че има съпруга, която не уважава името му и се отдава без задръжки на забранени удоволствия. Той се държеше добре с мен и не заслужаваше подобно отношение. Бях принудена да спомена участието на Хари.

Поех дълбоко въздух, сведох глава и му разказах цялата истина.

Когато свърших, единствените шумове в помещението бяха пращенето на огъня и биенето на сърцето ми. Ейдриън заговори едва след няколко минути и гласът му прозвуча застрашително тихо:

— Значи Хари е допуснал да отидеш сама в казиното с Чалмърс!

Веднага се хвърлих да защитавам бедния Хари.

— То беше само за един час, Ейдриън! Хари каза, че вероятно ще спечеля, тъй като първоначалните печалби тласкат новаците да играят още и още. Само защото загубих толкова бързо наличните си пари, се принудих да остана насаме с Чалмърс. — Хрумна ми нещо и смръщих чело. — Как мислиш, той ли е направил така, че да загубя?

— Разбира се, Кейт. — Ейдриън пак кипеше от гняв. — Защото е горял от нетърпение да му паднеш в ръцете.

— Е, Хари не е можел да знае какво планира Чалмърс — заговорих забързано. — Аз избягах от онзи негодник и се върнах в залата да чакам идването на Хари. Всичко щеше да мине гладко, ако проклетият мистър Бондс не ме беше видял и не беше хукнал да ти издрънка всичко.

Ейдриън стана и си наля втора чаша вино. Устремих поглед в гърба му и обясних бавно:

— Ейдриън, Хари се реши на отчаяна стъпка само защото много държеше да запази в тайна тази ужасна история.

— Не очаквах, че ме смятате за такова чудовище — отговори горчиво мъжът ми.

— Не говори така! — Скочих от мястото си. — Ти не разбираш, Ейдриън! Хари те обича и уважава повече от всичко на света, затова не искаше да разбереш, че се е подвел. Наистина ли не разбираш? Не можеш ли да си представиш какво означава да имаш по-голям брат като теб?

— Щом толкова ме обича, трябва да ми има доверие и да не очаква да мисля лошо за него. — Ейдриън се обърна към мен със сериозно лице. — Но има нещо, което не мога да му простя: никога, никога не трябваше да ти позволи да отидеш сама в игрален салон.

Той наистина не искаше да разбере.

Изведнъж вратата се отвори с трясък и на прага застана Хари. Косата му беше разбъркана, колената на бежовите бричове за мърсени. Погледът му се стрелна към мен.

— Всичко наред ли е, Кейт?

Направих опит да се усмихна.

— Да, Хари.

Погледът му потърси лицето на брат му. Видях как стисна зъби, за да се подготви за предстоящия сблъсък.

— Ти ли я доведе вкъщи, Ейдриън?

— Бондс ми съобщи, че я видял да се качва в нает файтон с Чалмърс — обясни кратко мъжът ми.

Хари затвори вратата и излезе на светло. Лицето му беше тебеширено бледо.

— Прибра ли си разписките? — попита Ейдриън.

Хари преглътна.

— Да, разбира се. — Той се обърна за секунда към мен, после отново се изправи пред брат си.

— Уморена съм — промълвих. — Отивам да си легна.

Никой от двамата не каза дума, докато вървях към вратата.

Чувствах се отвратително и много ми се искаше да се разрева като бебе. Исках само да помогна, а умният ми план докара само беди на всички ни.

Прекарах почти цялата нощ будна, но Ейдриън не се появи.

19

Когато на следващата сутрин видях Хари на закуска, младият ми девер изглеждаше много потиснат. Опитах се да се извиня, че съм го издала на Ейдриън, но той поклати глава и заяви, че съм постъпила правилно. Изглеждаше толкова нещастен, че трябваше да му вдъхна малко кураж.

— Е, поне си върна разписките — казах весело. — Значи вечерта не беше пълен неуспех.

Хари се усмихна и отпи голяма глътка кафе. Погледът му издаде, че беше съгласен с мен.

Обикновено сервираха закуската на маса до стената и ние се обслужвахме сами. Взех си чаша кафе и няколко дребни сладки и седнах срещу Хари.

— Всичко щеше да мине гладко, ако не се беше намесил онзи дяволски Бондс — продължих.

— Не. — Хари поклати глава. — Ейдриън беше прав. В никакъв случай не биваше да те оставя да отидеш сама с Чалмърс. Не мога да си простя, че съм го направил.

Сега вече се ядосах.

— Ама вие и двамата се държите, като че съм безпомощно дете! Трябва да знаеш, че съм напълно в състояние да се грижа за себе си, Хари.

— Знам, знам. Но съм сигурен, че не ти е било особено приятно, Кейт.

Това беше истина, но нали бях жива и здрава! Въздъхнах и погледнах унило кафето си и топлите сладки. Миризмата на храна ми причиняваше гадене.

— Исках да ти помогна, Хари — обясних с треперещ глас, — вместо това само влоших отношенията ти с Ейдриън. Толкова съжалявам. Той… много ли беше ядосан?

— Не, изглеждаше съвсем спокоен. Като се имат предвид обстоятелствата, бих казал, че беше дори умерен. — В тона му имаше нещо, което не разбрах. — Каза, че ако за в бъдеще се изправя пред проблем, който не съм дорасъл да реша, трябва да отида при него. Той щял да ми помогне и не било нужно да се опасявам, че оценява грешно способностите ми.

Сега разбрах. Хари изпитваше горчивина.

— Майчице… — проговорих едва чуто.

— Ейдриън беше изпълнен с разбиране. По дяволите.

— А сега те моля да ме извиниш — проговори уморено Хари. — Имам задължения.

Мъжете винаги имаха задължения, когато не желаеха да водят неприятни разговори.

Проследих излизането му, като мрачно си повтарях, че Ейдриън ще тласне Хари към много по-рисковани приключения, ако продължава да се държи с такова „разбиране“.

Бях уморена и потисната и изобщо не бях в настроение за градинско празненство, но точно този следобед с Каролайн бяхме канени у маркиза Силчестър. Всяка година тя организираше градинско увеселение в имението си на брега на Темза и графиня Грейстоун не можеше да отсъства от изискания кръг гости. След като Хари излезе, се замислих как бих могла да откажа. Но тъй като перспективата да седя сама и да се отдавам на мрачни размишления беше също така непривлекателна, реших, че е по-добре да имам компания и да отида на празненството.

Силчестър хаус беше само на няколко мили извън Лондон, но веднага се почувствах като на село. За щастие денят беше топъл и слънчев и всички гости бяха навън, на зелената морава, която се спускаше на тераси към Темза. Който желаеше, можеше дори да се поразходи с лодка.

Каролайн и аз бяхме придружени от Едуард, а в последния момент към нас се присъедини и Луиза, тъй като Пади щеше да прекара целия ден на търга за коне в Татърсел. Ейдриън също трябваше да дойде, но Уолтърс ми съобщи, че се е случило нещо неочаквано и трябва да отидем без него.

Пак едно от „задълженията“, които се явяват точно навреме, помислих си тъжно.

Слязохме от екипажа пред къщата и веднага влязохме в салона, чиито френски врати бяха широко отворени. Маркизата посрещаше гостите на терасата.

— За моя градински празник винаги разполагам с хубаво време — заяви самодоволно домакинята, когато ни поздрави. — Това е част от семейната традиция на Силчестър.

Усмихнахме се и казахме няколко учтиви думи, след което се присъединихме към гостите на моравата, обградена от цветни лехи, до която се стигаше по каменна стълба. Не мина време, и Едуард откри сродна душа, с която можеше да говори за говедовъдство, а Каролайн си намери приятелка, с която да бъбри за деца, така че с Луиза останахме сами. Тръгнахме да се поразходим в градината, като кимахме на познатите си, без да се впускаме в разговори.

Бях с широкопола шапка, но въпреки това ме заболя глава и се оплаках на Луиза.

— Виждам, че не изглеждаш добре, Кейт — отговори съчувствено тя. — Можем да отидем в розовата градина и да поседим под някой храст.

Веднага се съгласих. Наистина не бях спала добре, но не за първи път се будех като разбита. Преди няколко дни даже бях спала следобед — за първи път в съзнателния си живот. Аз, която не спях следобед от двегодишна!

— Дали Пади ще купи нови коне от търга, Луиза? — попитах лениво, когато се настанихме на красивата, но не особено удобна каменна пейка в сянката на стар бук.

— Не — отговори братовчедка ми. — Искаше само да разбере какви са цените в търговете на Татърсел.

Кимнах и помилвах светлорозовото листенце, което беше паднало в полата ми.

— Пади държи да е осведомен за пазара, за да знае колко да иска за собствените си коне — обясни компетентно Луиза. — Разбира се, той не може да постигне цените на Татърсел, но пък и не може да подарява конете си.

— Ти си станала истински специалист, Луиза — отговорих развеселено и й намигнах.

Бузите й пламнаха и придобиха красивия цвят на листенцето в ръката ми.

— Аз… ами, аз се привързах много към Пади, Кейт — призна тя. — Знам, повечето хора са на мнение, че не е достатъчно добър за мен, но съм уверена, че е най-… най-добрият и солиден мъж, когото съм срещала.

— Пади е прекрасен човек — отговорих убедено. — Той е верен, честен, добър, мил… — Хвалебствените ми думи свършиха. — За мен винаги е бил част от семейството. — Погледнах я пронизващо. — Веднага разбрах, че той също много те обича, Луиза.

Помислих, че ще се зарадва, но лицето й помрачня.

— Права си, Кейт. Но се боя, че от тази връзка няма да излезе нищо. Той е на мнение, че начинът му на живот не е подходящ за дама като мен.

— Е, в това има нещо вярно — отговорих честно.

— При това аз съм готова да живея с него и ще бъда много по-щастлива, отколкото да работя безплатно за брат си и снаха си — обясни горчиво тя. Явно беше напълно убедена в думите си.

Вече бях отворила уста да й разкажа за предложението на Ейдриън, но отново я затворих. Той беше толкова разочарован от мен, че беше твърде възможно да се откаже от намерението си да им даде Ламбърн само защото ми бяха близки. Задоволих се да й вдъхна малко кураж.

— Ще говоря с Ейдриън. Ще се омъжиш ли за Пади, ако намерим постоянно място за конете му?

— Да, разбира се — отговори Луиза и очите й заблестяха възбудено.

Погладих отново розовото листенце и повторих:

— Ще говоря с Ейдриън.

Поседяхме почти час в розовата градина и много гости, които като нас търсеха прохлада, се спираха да си побъбрим. Стана време да се върнем в салона. Влязох в къщата през високия френски прозорец и едва не се сблъсках с вуйчо си, който се беше устремил навън.

Той ме погледна и спря като закован, сякаш се беше ударил в стъклена стена.

— Ти… — прошепна задавено той.

Тъй като не можах да намеря подходящ отговор, само кимнах и попитах тихо:

— Как си, вуйчо Мартин?

Той излезе на терасата и отново се обърна към мен.

— И Грейстоун ли е тук?

Изпратих безмълвна молитва към небето. Този път „задължението“ на Ейдриън ни спаси от нова среща между двамата.

— Не, сама съм.

Кристалните очи на Шарлууд блеснаха.

— Тук ли е Каролайн? — прошепна глухо той.

Поколебах се, но не можах да го излъжа.

— Да, тук е.

Вуйчо се обърна безмълвно, прекоси терасата и спря на стълбището, за да огледа хората, които се разхождаха по моравата. Кестенявата му коса блестеше под яркото слънце. Той слезе по стълбите и изчезна между гостите. Последвах го до края на терасата и погледнах надолу.

Видях как вуйчо си пробиваше път в навалицата към следващото ниво на моравата. Точно там забелязах сламената шапка със сини панделки, която носеше Каролайн.

Е, все някога трябваше да се срещнат, помислих си, а днес и Едуард е тук. Запътих се бавно към къщата, за да видя какво става в салона.

По пътя към къщи Каролайн беше много мълчалива, а Едуард беше стиснал здраво устни. Луиза, която седеше до Каролайн, се взираше замечтано през прозореца. Очевидно мислите й бяха при Пади и щастливото им общо бъдеще. Пътуването мина в мълчание.

Щом се прибрахме, Каролайн ми каза на ухото:

— Кейт, ако нямаш нищо против, ще дойда за малко в будоара ти.

— Разбира се, че нямам нищо против — отговорих бързо. Бях уморена до смърт и ми беше тежко на душата, но умирах от любопитство да узная как беше минала срещата й с Шарлууд.

Тя ме последва в стаичката за преобличане и търпеливо изчака да обясня на Жанет, че ако имам нужда от нея, веднага ще позвъня. Едва бях затворила вратата зад камериерката си, когато Каролайн рухна на най-близкото кресло и се разхълца.

— Срещнах Мартин!

Приседнах на крайчеца на шезлонга.

— Така си и помислих.

— И ти ли го видя?

— Съвсем за малко.

Каролайн затвори очи.

— О, Кейт, той е много променен.

— Така ли мислиш?

— Да, и знам, че съм права. — Тя отвори очи и ме погледна тревожно. — Той… той ме уплаши.

Вниманието ми веднага се събуди.

— Какво се случи?

Тя смръщи чело.

— Нищо драматично. Дойде при мен, докато разговарях с други гости, и ме помоли за кратък разговор. Слязохме на брега, нахранихме патиците със сух хляб и си побъбрихме. — Тя прехапа долната си устна. — Не се уплаших от думите, а от вида му.

Свалих обувките си и раздвижих отеклите си стъпала.

— За какво говорихте?

— Попита ме дали съм щастлива, аз отговорих утвърдително и допълних, че имам две чудесни деца. — Погледът й срещна моя. — После ме попита за Едуард.

Кимнах бавно.

— Попита дали го обичам.

— А ти какво му каза?

— Казах, че много, много го обичам. — Тя изкриви лице в болезнена гримаса. — Мартин не каза нищо, Кейт, но как само ме погледна… Божичко, направо настръхнах. Заговорих за разни глупости, казах му, че времето лекува раните и че той със сигурност ще срещне жена, която да обикне, както аз обичам Едуард, но трябва да й позволи да стигне до сърцето му. Говорех ли, говорех, а той мълчеше и ме гледаше. Да знаеш само как се изнервих!

Кимнах. Много добре знаех какво е да си близо до Шарлууд.

— Казах му, че трябва да ме забрави — продължи Каролайн. — Че трябва най-сетне да забрави миналото, да заживее своя живот.

— Много добре си постъпила — подкрепих я аз.

— Той обаче каза, че постоянно мисли за мен, че никога не е преставал да ме обича и ще обича само мен и никоя друга.

— Велики боже! — прошепнах уплашено. Макар че не бях учудена.

Каролайн закърши ръце.

— Ние бяхме деца, Кейт! Не е нормално да храни такива силни чувства към мен. Имам чувството, че този човек е превъртял… че се е вкопчил в мен като удавник.

— За съжаление си права. Той не е нормален — потвърдих тъжно.

— И вината за това е моя! — изплака тя.

Поклатих глава.

— Не, Каролайн, ти не си виновна. Много мислих за вуйчо Мартин и не намирам оправдание за поведението му.

По бузите й се стичаха сълзи.

— Детството му беше ужасно… беше толкова нещастен…

— Каролайн, помисли малко! Детството на Ейдриън не е било по-добро от това на Мартин, бих казала даже, че големият ти брат е живял много по-зле. — Потиснах обзелия ме гняв и заключих сериозно: — Хари ми каза, че баща ви често го е биел.

Тя кимна и издуха носа си.

— Мисля, че татко мразеше Ейдриън — прошепна нещастно тя. — Искаше големият му син да живее в страх от него, но никога не го постигна.

Приведох се към нея.

— И какво стана? Да не би Ейдриън да се превърна в ожесточен, изпълнен с омраза, възрастен човек?

Каролайн поклати глава и отново изхълца. Но се овладя бързо и посегна към кърпичката си. Продължих разпита.

— Дали ако Ейдриън беше направил опит да отвлече някое момиче и беше претърпял провал, щеше да потърси такова жалко отмъщение?

Каролайн скри лице в кърпичката си и отговори с абсолютна убеденост:

— Ейдриън никога не би избягал от къщи. Никога не би оставил Хари и мен сами с баща ни.

Прогоних неприятната мисъл, че мама беше избягала и братчето й беше останало самичко с бруталния баща. Вместо това казах:

— Точно в това е разликата между двамата. Ейдриън мисли за другите, а Шарлууд — само за себе си.

Каролайн издуха носа си и ме погледна. Надвисналите на ресниците й сълзи блестяха като диаманти.

— Ти не разбираш, Кейт — промълви тъжно тя. — Мартин ме обичаше.

— Той те е желаел — поправих я аз. — Ако те обичаше, никога не би си позволил да те убеждава да избягаш с него, след като е знаел, че ще предизвика шумен скандал. За бога, Каролайн, как си е представял бъдещия ви съвместен живот? Баща му е бил жив, твоят също. При дадените обстоятелства никой от двамата нямаше да ви даде и стотинка. И как щяхте да живеете? Какво щяхте да ядете?

— Нямам представа — отговори тъжно тя. — Никога не съм мислила за тези неща.

— Разбира се, че не. Ти си била само на шестнадесет години. Но Шарлууд е бил на двадесет и една — една година по-голям, отколкото е сега Хари. Дори и на Хари не би му минало през ума, че може да отвлече някое почтено момиче и да се ожени за него, без да има с какво да го издържа!

Настана мълчание. Каролайн обмисляше възраженията ми. Продължих убедено:

— Вуйчо Мартин може и да не е имал най-добрите карти в живота си, но не е съумял да разиграе и онези, които са му се паднали.

— Кейт, всичко, което каза, е вярно. Разбирам го. — По бузата й отново се плъзна сълза. — Но това не означава, че не изпитвам съжаление към него.

Излегнах се на шезлонга, отпуснах глава на възглавницата и затворих очи. Чувствах се безкрайно уморена. Преди да задремя, си казах, че Каролайн има много по-добро сърце от мен.

20

Вечерта бях толкова изтощена, че заспах веднага след като главата ми потъна във възглавницата, а на следващата сутрин се събудих късно. Смачканата възглавница до мен издаваше, че Ейдриън е спал в същото легло, но, изглежда, бях спала толкова дълбоко, че изобщо не го бях чула да ляга и да става. Преместих се от неговата страна на леглото, свих се на кълбо и се почувствах още по-зле отпреди. След онази вечер, когато ме беше довел вкъщи от казиното, не го бях виждала, нито бяхме разговаряли.

Само да не го обичах толкова силно…

Беше ми невъзможно да прогоня тази натрапчива мисъл и тя се връщаше отново и отново в съзнанието ми. Ако не бях влюбена в него, ако можехме да водим онзи учтив, дискретен брачен живот, който беше характерен за повечето високопоставени двойки, всичко щеше да бъде наред. Ако можех да се смея на недоразуменията ни и да вървя по своя път, без да се вълнувам от мъките на несподелената любов…

Разтрих силно слепоочията си и усетих болка, сякаш бях пила прекалено много вино. Но не алкохолът беше виновен за лошото ми състояние, а потиснатостта. Затворих очи и се запитах дали някога ще бъда отново истински щастлива.

Бях толкова унила, че не исках да стана и помолих Жанет да ми донесе чаша чай в леглото. Повечето изискани дами закусваха в леглата си, но аз винаги бях смятала този навик за връх на изнежеността. Тази сутрин обаче не можех да понеса аромата на пържени бъбречета и шунка, любимата закуска на Ейдриън и Хари.

Денят се влачеше мъчително бавно. Помолих Хари да ме заведе в парка, за да потренирам с Елза. От четири дни не бях яздила с Ейдриън, а кобилата имаше нужда от движение. На чист въздух веднага се почувствах по-добре. Следобед поиграх крикет в градината с малкия Нед и веселите му приумици повдигнаха духа ми.

Вечерта ни предстоеше бал в дома на семейство Касълрей. Знаех, че Ейдриън не може да го пропусне под какъвто и да било предлог. Той не одобряваше повечето от действията на правителството, но уважаваше Касълрей. Към това се прибавяше и фактът, че съпругата на лорд Касълрей беше една от основателките на Алмейк и ако не отидехме на бала й, щеше да се почувства крайно обидена.

Трябваше да се подготвя грижливо за бала. Като никога, седях дълго пред огледалото и се занимавах с външността си.

— Толкова съм бледа — оплаках се на Жанет и отново се огледах. Ощипах няколко пъти бузите си, но това беше грешка, защото кожата ми стана на петна.

— Ако позволите, милейди, ще нанеса по страните ви малко руж — предложи Жанет. — За съжаление е вярно… днес сте много бледа.

— Защото не излизам достатъчно на въздух — отговорих сърдито. — Приличам на мъртвец. — Махнах й властно. — Хайде, Жанет, днес нямам нищо против да ме изрисуваш.

Тя донесе заешка лапичка, потопи я в кутийка, която извади от едно чекмедже на тоалетната масичка, и започна да нанася цветната пудра по страните ми.

— Ти си цяло съкровище, Жанет — проговорих с признателност, когато работата беше свършена. — Сега изглеждам здрава и бодра и видът ми е съвсем естествен — никой няма да предположи, че по лицето ми има боя.

Жанет не се усмихна — тя никога не се усмихваше, — но изглеждаше зарадвана.

Вратата към коридора се отвори и Ейдриън надникна в стаята ми.

— Всички са готови, Кейт — съобщи той. — Да поръчам ли каретата?

— Да, веднага слизам. Можеш спокойно да повикаш каретата.

Той затвори вратата и чухме леките му стъпки по стълбището. Когато обожаваният мъж изчезна, Жанет сведе очи и извади от гардероба вечерното ми палто от синьо кадифе. Станах, тя го сложи на раменете ми и бях готова за излизане.

По пътя двете с Каролайн мълчахме и се преструвахме, че слушаме внимателно господата, които обсъждаха един нов закон, внесен за разглеждане в горната камара. Седях до Ейдриън и усещах в сърцето си толкова силна болка, че бях готова да избухна в сълзи. Бях съвсем близо до него, телата ни се докосваха особено когато каретата правеше завой, но никога не бях усещала по-ясно непреодолимата пропаст, която ни разделяше.

Стигнахме бързо до дома на Касълрей. Другите домакини измерваха успеха на баловете си с броя на гостите, които ги посещаваха, но лейди Касълрей беше толкова надменна и разполагаше с такава голяма власт, че канеше само елита и малкото поканени се чувстваха високо почетени.

Слязохме от каретата. Предадохме палтата си. Поздравихме домакините. Икономът оповести имената ни. Влязохме в балната зала.

Първият човек, който привлече погледа ми, беше вуйчо Мартин.

Ейдриън видя, че спрях, и ръката му стисна по-здраво лакътя ми. Сведе глава и попита окуражително:

— Наред ли е всичко, Кейт?

— Да, разбира се. Само че не очаквах да видя Шарлууд.

— Ергените от доброто общество, които разполагат с необременени от дългове имения и имат добър доход, са едни от най-търсените гости — обясни сухо той. — Това важи дори за лейди Касълрей.

Топлата му ръка върху лакътя ми повдигна духа ми. Главата му беше съвсем близо до моята. Отдавна не бях усещала близостта му. Вдигнах глава към него и открих, че е устремил поглед към сестра си.

— Вчера Каролайн се срещна с него на градинското увеселение при лейди Силчестър — проговорих едва чуто аз. — Вече е напълно спокойна.

— Надявам се. — Бръчката между веждите му не изчезна. Изпитах чувство на ревност и се засрамих от себе си.

Един глас каза:

— Грейстоун, ти си непоправим! Да не мислиш, че цяла вечер ще стоиш насаме с очарователната си съпруга?

Огледахме се. Зад нас стоеше мистър Бондс, онзи бъбрив тип, който беше издал на Ейдриън срещата ми с Чалмърс. Удостоих го с леден поглед. Двамата с Ейдриън се погледнаха втренчено над главата ми — при това мъжът ми знаеше колко мразя да прави така.

— Сигурен съм, че Кейт с удоволствие ще ти подари един танц, Джак — проговори с усмивка Ейдриън.

Нямах никакво желание да танцувам с ужасния Бондс, но не можех да откажа на един от най-старите приятели на мъжа ми.

— Разбира се, мистър Бондс — проговорих с най-студения си глас. Щях да танцувам с него, но нямаше да му продумам.

За съжаление засвириха валс и нямаше как да не разговаряме. Той започна веднага с думите:

— Лейди Грейстоун, разбирам напълно, че сте ми сърдита, но като ви видях да се качвате във файтона с Чалмърс, изпитах силна тревога и хукнах да известя на мъжа ви. Знаете ли, този човек се ползва с много лошо име.

— Няма нищо, мистър Бондс — отвърнах хладно.

Лицето му помръкна.

— Виждам, че сте ми много сърдита.

Взрях се упорито в брадичката му, украсена точно в средата с очарователна трапчинка, и не отговорих. Описахме плавен завой в края на танцовата площадка и се понесохме по дългата й страна.

— Как да поправя грешката си? — попита умолително той.

— Много просто. За в бъдеще не си пъхайте носа в моите работи — отговорих доста грубо.

— Напълно сте права — отвърна съкрушено той, но когато го погледнах унищожително, забелязах веселите искри в кафявите очи и не издържах. Припомних си, че преди това глупаво предателство двамата се забавлявахме чудесно и даже го харесвах. — Ако обещая, че никога вече няма да ви издавам на съпруга ви, ще останем ли приятели?

— Знаех много добре какво възнамерявам да направя — обясних възбудено аз. — И всичко щеше да мине гладко, ако не бях те изтичали при Ейдриън. Хари си върна разписките от онзи негодник. Отишъл е в салона само десетина минути след като Ейдриън ме прибра.

— Ще запомня завинаги, че умеете да се справяте с всякакви ситуации — обеща тържествено той. — Тъй като тогава не подозирах с каква необикновена жена си имам работа, бях сериозно уплашен.

Не казах нищо.

— Повечето жени не биха имали смелост да осъществят такъв рискован план — продължи той.

— Е… мисля, че този път ще ви простя — отговорих величествено.

— Много ви благодаря.

Усмихнах му се. Той беше наистина много мил.

— Приятели ли сме? — попита весело той.

— Приятели сме — потвърдих милостиво.

Стейд не беше поканен на бала, затова пък тук бяха лейди Мери Уестън и Шарлууд. Присъствието на двама от тримата ми противници беше достатъчно да ме държи в постоянно напрежение. Струваше ми огромни усилия постоянно да наблюдавам както вуйчо си, така и лейди Мери, и едновременно с това да разговарям любезно с партньорите си.

За щастие Ейдриън трябваше да проведе дълъг разговор с домакина, двамата се оттеглиха в библиотеката и така съпругът ми стана недостижим за лейди Мери. Непрекъснато държах вратата под око и веднага щом двамата с лорд Касълрей се върнаха в балната зала, отидох при съпруга си и повече не се отделих от него. Лейди Касълрей направи същото с мъжа си и изражението й издаваше, че не е особено въодушевена от дългото му отсъствие от бала.

Ейдриън вдигна вежди.

— Страхувам се, че попаднах в черния списък на лейди Касълрей — промърмори той. — И ти ли ми се сърдиш, Кейт?

Не можех да му кажа, че съм прещастлива, дето бе прекарал времето си с Касълрей, а не с лейди Мери, затова се усмихнах и отговорих:

— Ще ти простя само ако танцуваш този валс с мен.

— С удоволствие — засмя се той и ме поведе към средата на залата.

Щом отново се озовах в обятията му, се почувствах на седмото небе и се понесох в облаците. За съжаление в средата на танца ме обзе отново коварното замайване, което в последно време ме спохождаше в най-необичайни часове. Той усети как стиснах рамото му, погледна ме и бързо попита дали съм добре.

— Вътре е много топло и като че ли ми се зави свят — признах аз.

— Бледа си. — Той ме поведе към френските прозорци, които извеждаха на терасата, и попита: — Искаш ли да подишаме малко чист въздух?

Кимнах благодарно, той сложи ръка на рамото ми, стисна ме за лакътя и ме изведе навън. Поех дълбоко свежия нощен въздух и замайването ми премина.

— По-добре ли си? — попита след минута Ейдриън.

— Да. — Ръката му все още беше на рамото ми. Извърнах се и се притисках с цялото си тяло. Прегърнах го през кръста, сгуших глава на гърдите му. Сърцето му биеше спокойно под бузата ми и усетих съвсем точно кога заби по-силно.

Слава богу.

Облекчението, което изпитах, беше толкова силно, че коленете ми омекнаха. Все още можех да проникна под студената му обвивка. Отметнах глава назад и го погледнах в очите. На лицето му беше изписано желание.

— Ейдриън, не искам да ми се сърдиш — прошепнах задавено. — Толкова съм нещастна, когато си ми сърдит.

— О, Кейт, понякога ми се дощява да те убия — проговори той през здраво стиснатите си зъби. После сведе глава към моята.

Ръцете му обвиха талията ми и ме притиснаха към силното му тяло. Палците му помилваха гърдите ми. Притисна ме толкова силно към себе си, че усетих всяка линия на тялото му, както и той усети моето. Устните му бяха корави и изискващи, възбуждащи, и моите не можеха да им устоят. Стояхме на каменната тераса, само на десетина стъпки от танцуващите в залата двойки, и се целувахме като влюбени, които копнеят за леглото.

Ейдриън вдигна глава.

— За бога, Кейт, ти ме подлудяваш — прошепна дрезгаво той. — Хайде да си отидем вкъщи.

Тялото ми копнееше за него и кимнах с глава в знак на съгласие. В този миг забелязах мъжа, който беше излязъл от балната зала и вървеше право към нас.

От прозорците падаше светлина и можах да зърна за миг лицето му. Бледо и хлътнало, в очите гореше заплашителен пламък.

Шарлууд.

— Какво има? — попита Ейдриън и ме отдалечи от себе си, за да може да се обърне и да види какво бе приковало вниманието ми. Ала видя само гърба на вуйчо ми, който бързо се оттегли в балната зала.

— Беше Шарлууд — проговорих с почти нормален тон аз. — Видя ни да се целуваме.

Ейдриън махна нетърпеливо с ръка и ме побутна към високите стъклени врати. В момента не се интересуваше от Шарлууд Аз обаче виждах през цялото време страшното лице на вуйчо ми в мига, когато ни беше изненадал да се целуваме. Не можех да мисля за нищо друго, докато Ейдриън обясняваше на Каролайн, че не се чувствам добре и той ще ме заведе у дома, а после ще изпрати каретата за нея и Едуард.

Бракът, който Грейстоун беше принуден да сключи, се развиваше не според очакванията на вуйчо ми. Никой не помисляше да се отнася с презрение към мен, дори напротив, аз като че ли бях увеличила авторитета на Ейдриън. Тъй като обичах да общувам с различни хора, всички ме посрещаха доброжелателно. Ако Ейдриън решеше да избере политическата кариера, нищо нямаше да му попречи да се издигне. А сега Шарлууд беше видял със собствените си очи, че Ейдриън не е нещастен в личния си живот и че между него и натрапената му съпруга се е породила истинска страст.

Много ми се искаше Шарлууд да не беше ни видял на терасата, но не можех да върна времето назад. Мъчеше ме лошо предчувствие. Сцената, на която беше станал неволен свидетел, можеше да му даде повод да извърши нещо непоправимо.

Почти през целия път мълчахме, но не защото не се разбирахме. Двамата седяхме плътно един до друг, аз се бях сгушила на гърдите му. Той ме бе обгърнал с дясната си ръка и ме притискаше към себе си. Замайването, което усещах, нямаше нищо общо с температурата на въздуха, а се дължеше на огъня на желанието, което постоянно нарастваше в мен.

Времето, което прекарахме в мрака на затворената карета, ми се стори цяла вечност.

Докато конете препускаха по нощните улици, Ейдриън милваше нежно гърдите ми под коприненото палто. Пръстите му се мушнаха под тънката коприна на роклята и нежно потъркаха първо едното зърно, после и другото. Чувах собственото си накъсано дишане и се нагаждах към милувките му.

Щом стигнахме вкъщи, усетих как между краката ми запулсира влажна горещина. И той беше в същото състояние и се устремихме с невиждана бързина към спалнята ни.

— Да повикам ли Жанет да ме съблече? — попитах, когато Ейдриън затвори вратата зад гърба си.

— Не — отговори с усмивка той. — Застани до огъня. Аз ще те съблека.

Тъй като роклята ми имаше на гърба безброй седефени копченца, задачата му се оказа много по-трудна от очакваното. По някое време от устата му се изтръгна ядна ругатня.

— Божичко, Кейт, тези подли копченца са по-ефективни от девствения колан.

Едно копче се откъсна и се изтъркаля по синия килим. Усмихнах се несигурно.

— Това е последното. — Той ме завъртя и свали корсажа ми до талията.

— Аз ще продължа — изрекох тихо.

— И да не виждам нощница. — Очите му засвяткаха развеселено, когато посегна към вратовръзката си, смъкна я забързано и започна да разкопчава ризата си.

Продължих да се събличам. Треперенето ми се усилваше. Нахвърлях нещата си на килима и установих, че кожата ми се е зачервила от топлината на пламтящия огън. Ейдриън захвърли панталона и бельото си, пристъпи към мен и ме вдигна във въздуха. Целуна ме, отвори устата ми и когато се притиснах към него, телата ни пламнаха. Босите ми крака ритаха във въздуха. Той се засмя, отнесе ме до леглото и ме метна върху завивката. После легна върху мен и започна да ме милва там, където най-много копнеех да го усетя.

— Добре ли си? — попита дрезгаво той.

— Да — отговорих задъхано аз и отворих крака, за да го приема.

Когато проникна в мен, го обгърнах с цялото си тяло. Заля ме вълна на неизпитвана досега дива възбуда, а когато усетих мощните му тласъци дълбоко в утробата си, насладата се увеличи и ме понесе във вихъра си. Бях готова да повярвам, че желанието може да те убие. Ейдриън се отдръпна внимателно назад, после отново нахлу в мен, мощно и дълбоко. Последната вълна се разпръсна в дъжд от заслепяващи искри и тялото ми се разтресе от силни тръпки. В същото време усетих как горещият поток на семето му се изля във вътрешността ми.

Дълго време лежахме, без да се помръднем, и чакахме дишането ни да стане по-равномерно и биенето на сърцата ни да се успокои. Най-после въздъхнах дълбоко и от цялото си сърце.

Без да се отделя от мен, той се отмести настрана, за да ме облекчи от тежестта си. След малко попита:

— Е, добре ли ти беше? — В гласа му имаше смях.

Очите ми се затваряха.

— Ами… — промърморих сънено.

— Уморена ли си?

— Ами…

Той се раздвижи предпазливо в мен и усетих как членът му отново се втвърдява. Лицето му беше само на сантиметри от моето на възглавницата. Отворих очи и го погледнах. Той се премести отгоре ми и ускори тласъците си и аз зяпнах от изненада.

— Ейдриън? — прошепнах въпросително.

Очите му потъмняха.

— Колко добре ти беше, Кейт? Искам да ми кажеш!

Тласъците му станаха по-мощни и аз усетих как отново ме заляха вълните на насладата. Очите му се присвиха в тесни цепки. Един кичур падна почти до очите му и аз го пригладих назад. Вече цялата треперех от желание.

— Кажи ми — настоя той. — Добре ли ти е?

— О, да — пошепнах задъхано аз. — Прекрасно е.

— Знаеш ли, Кейт, бих могъл да те любя цяла нощ.

— Само още веднъж — простенах задавено. — Повече няма да издържа.

Ейдриън ме събуди рано-рано, защото искаше да отидем в парка, но когато седнах в леглото, стаята се завъртя около мен и трябваше отново да легна.

— В последно време често ми става лошо, особено сутрин — трябваше да му призная. — Искаш ли да излезем на езда по-късно?

— Днес имам много работа в конната гвардия — отговори със съжаление той.

— Така ли? — Облегнах се удобно на възглавницата и го погледнах. Бузите и брадичката му бяха покрити с набола брада, разрошената коса висеше над очите му. Много исках да отида с него и направих още един опит да се надигна, но ми стана още по-зле. Стаята се разми пред очите ми, стомахът ми се преобърна. По дяволите.

— Какво ти е, Кейт? — попита разтревожено Ейдриън.

Затворих очи. Трябваше да му кажа истината.

— Мисля, че съм бременна. — Гласът ми трепереше.

Ейдриън не отговори. Повдигнах клепачи, за да мога да го видя.

— Не ми прозвуча особено радостно — прошепна едва чуто той. Лицето му беше сериозно.

Наистина не можех да ликувам от радост. Сега нямах време за неразположения и слабости. Трябваше първо да изпълня дълга си към баща си, а после да се посветя на майчинството. Само че не можех да призная това на Ейдриън.

Отново затворих очи.

— Когато всяка сутрин ми се гади и нямам сили да стана от леглото, не мога да се радвам — обясних с изкуствена веселост и въздъхнах тежко. — Ако знаеш как ми се искаше да изляза днес с теб.

— Ще имаме достатъчно възможности за това, миличка — отговори тихо той. Усетих как устните му се долепиха до челото ми. — Обещавам ти.

Погледнах го изпитателно.

— А ти радваш ли се? — попитах с надежда.

— Радвам се, че ще имаме дете. Но ми е мъчно, че се чувстваш така зле.

Някак си успях да се усмихна.

— Много скоро ще ми стане по-добре. Сутрин е най-лошо.

— Беше ли вече при лекар?

Поклатих глава.

— Ще ти намеря най-добрия лекар в Лондон и ще ти го изпратя.

Естествено, че беше загрижен. Ако детето ни беше момче, щеше да наследи титлата му. Нямаше как, трябваше да се консултирам с лекар.

— Е, добре — проговорих нещастно.

— Легни си и се наспи хубаво, милата ми.

Погледнах към прозореца, за да преценя кое време е, и изведнъж забелязах двете купчини дрехи на пода.

— Ейдриън! Дрехите ни!

Той се обърна небрежно.

— Да, виждам ги. И какво от това?

— Не можем да ги оставим така. Неприлично е.

Очите му засвяткаха развеселено, но гласът му прозвуча напълно сериозно.

— Права си, Кейт.

— Моля те, би ли ги вдигнал? — прошепнах безсилно. — Бих го направила сама, но ако стана, ще повърна.

— Тогава гледката ще бъде още по-страшна — каза той. Явно едва се удържаше да не се разсмее.

— Не е смешно, Ейдриън! Не искам камериерката ми да намери разпилени по пода дрехи. Веднага ще разбере какво е станало. Нали е французойка.

Мъжът ми се ухили.

— Ейдриън! Веднага събери дрехите!

Той се измъкна от леглото и когато застана гол насред стаята, представляваше прекрасна гледка. Ако можеше да го види, Жанет щеше да го обожава като древен езически бог.

— Не се вълнувай, сладката ми — проговори успокоително той. — Разбира се, че ще ги събера.

Проследих как грижливо подреди дрехите ни на два стола и се успокоих. Ейдриън ми махна весело и се запъти към своята стая, за да се приготви за идващия ден.

21

Събудих се чак в десет и тогава осъзнах, че беше грешка да призная пред Ейдриън в какво състояние съм. След три дни трябваше да заминем за Нюмаркет. Ами ако той изведнъж сметнеше, че не е редно да посетя надбягванията?

С изключение на гаденето след събуждане, умората и краткотрайните замайвания, аз се чувствах отлично. Веднага заявих това на д-р Адамс, младия лекар, който по молба на Ейдриън ме посети същия следобед.

В началото не бях особено зарадвана от младостта му. Пред мен застана строен мъж с момчешки вид и ми стана ужасно неловко, че трябва да говоря с него за такива интимни неща като сексуалната си връзка с Ейдриън и месечното си кръвотечение. Бих предпочела възрастен лекар от бащински тип.

Ала д-р Адамс беше толкова мил и така освежаващо делови, че първата ни среща мина много по-добре, отколкото се бях опасявала. Най-голямата ми грижа — че ще поиска да се съблека, — остана неоснователна. Той само поговори с мен и установи, че вероятно съм във втория месец на бременността си, че съм абсолютно здрава и трябва да продължа да живея нормално, стига да спя достатъчно.

— Мога ли в края на седмицата да посетя надбягванията в Нюмаркет? — попитах с надежда.

— Но, разбира се — отговори с ведра усмивка д-р Адамс. — Не бих препоръчал дербито в Епсъм, но в Нюмаркет не може да ви се случи нищо неприятно, лейди Грейстоун.

Когато го изпратих до вратата, бях искрено зарадвана, че Ейдриън беше избрал млад, модерен лекар, който не беше обвързан с остарелите разбирания за опасностите на бременността.

Освен всичко друго Ейдриън явно беше избрал лекар, който знаеше нещо за Нюмаркет. Другите по-важни хиподруми в Англия — Епсъм, Аскът и Донкастър — имаха трибуни и бяха отворени за всички класи. В деня на дербито в Епсъм обикновено се събираха около сто хиляди души и тъй като палатките за бира винаги бяха препълнени, множеството беше шумно и необуздано. Знаех това от собствен опит, тъй като бях ходила там няколко пъти. Освен това надбягванията не бяха единственият спектакъл, предлаган на зрителите. В многобройните палатки наоколо се играеше на зарове и други подобни игри или се провеждаха боксови двубои.

За разлика от тях хиподрумът в Нюмаркет се използваше изключително за надбягвания с коне и беше отворен само за собствениците на конюшни и за зрителите от висшата класа. Броят на зрителите, които се събираха в деня на Гвинеите, никога не надвишаваше петстотин. Тук нямаше трибуни. Господата следяха надбягванията, яхнали коне, а дамите — от екипажите си. Затова не съществуваше опасност да те блъснат или наранят. Знаех това и се зарадвах, че и лекарят го знаеше.

— Д-р Адамс каза, че съм много добре и можем спокойно да заминем за Нюмаркет — бяха първите думи, с които поздравих Ейдриън, който се върна вкъщи около пет, за да се преоблече. Очаквах го в салона и бях дала строго нареждане на Уолтърс да предаде на негова светлост, че държа да го видя веднага след влизането му. Нед ми правеше компания и когато Ейдриън влезе, двамата се бяхме увлекли в поредната игра.

— Аз печеля, лельо Кейт, аз печеля! — извика въодушевено Нед. Седяхме по турски на червения персийски килим пред камината с листове хартия и разноцветни моливи. Обърнахме се едновременно, когато влезе Ейдриън.

Той погледна редицата хиксове, които Нед беше нанесъл по диагонал в квадратчетата.

— Ако ти си този с хиксовете, значи наистина печелиш — отбеляза усмихнато той.

— Ние с леля Кейт открихме, че който е с хиксовете, винаги печели, вуйчо Ейдриън — довери му Нед и отново нарисува диагонал от хиксове. — Ето, виждаш ли. Ако сложа първия хикс тук — Нед сложи един хикс в най-горната дясно квадратче, — а следващия тук — малкият постави хикс в долното ляво квадратче, — тогава кръгчетата вече не могат да ме спрат.

Ейдриън огледа внимателно редиците квадратчета и кимна в знак на съгласие.

— Прав си — установи той. — Много си умен.

— Леля Кейт ми помогна да го разбера — призна великодушно Нед.

— Браво на леля Кейт — засмя се Ейдриън.

Някой почука и в салона влезе бавачката на Нед.

— Време е за вечеря, мастър Нед — възвести тържествено тя. Нед се изправи и ме погледна с копнеж.

— Иди сега с мис Петигрю и се нахрани хубаво — казах му. — Преди да си легнеш, ще дойда и ще ти разкажа една приказка.

Малкият кимна зарадвано.

— Много обичам твоите приказки, лельо Кейт.

Ейдриън ми подаде ръка и ме издърпа да стана. И двамата се насладихме на докосването.

На вратата Нед се обърна и ни дари с ведра усмивка.

— Доскоро, лельо Кейт. Довиждане, вуйчо Ейдриън.

— Доскоро, Нед — отговорихме в един глас.

След като малкият си отиде, разказах на Ейдриън за срещата си с лекаря.

— Описа ли му замайванията, от които страдаш? — попита загрижено той.

— Да, Ейдриън, казах му всичко. — Усетих как се изчервих. — И той ме разпита за всичко.

— Много добре. Тогава нямаме причина да не заминем за Нюмаркет.

— Никаква — отговорих с усмивка, ведра като тази на Нед.

Денят, в който потеглихме за Нюмаркет, беше сив и тъжен, надвисналите облаци предвещаваха дъжд. Тръгнахме с две карети. В едната бяхме Луиза и аз, в другата пътуваше багажът ни заедно с Жанет и Роджърс, камериера на Ейдриън. Пади беше заминал предишния ден с Шон Макбрайд, стария гледач на Фин Макол, така че бяхме придружени само от Ейдриън и Хари.

Това беше един от онези студени и влажни пролетни дни, в които влагата прониква чак до костите. Ейдриън ни снабди с одеяла и аз се увих от главата до петите, благодарна за топлината на вълната. Луиза направи същото.

— Жалко, че Каролайн не можа да дойде — каза тя, докато минавахме по Баркли скуеър.

— Да, жалко. Надбягванията са точно в деня, когато тя е канена в Холкъм. Нали познаваш Едуард! Като чу за успехите на мистър Кукс в животновъдството, полудя от желание да види говедата и дори самият господ бог не би могъл да го спре, камо ли някакво си глупаво надбягване с коне.

Луиза избухна в смях.

— Лорд Ашли е влюбен в говедата, както ти си луда по конете, Кейт.

— Точно така. Не е ли учудващо?

Каретата се друсаше по неравния път и ние се мятахме от единия ъгъл към другия. Увих се по-плътно в одеялото и раздвижих изстиналите си стъпала. Ядосах се, че не бях позволила на Уолтърс да сложи в каретата няколко горещи тухли.

— Знаеш ли къде ще се настаним, Кейт? — попита след малко Луиза.

Самият сър Чарлс Барбъри ни беше поканил на гости. Ейдриън се познаваше с него едва от няколко седмици, но аз не се учудих, че бяхме поканени в дома на пожизнено избрания президент на Жокей клуб точно през седмицата на най-важните надбягвания в Нюмаркет. Сър Чарлс сигурно се чувстваше високо почетен, че Ейдриън беше приел гостоприемството му.

— Имението на сър Чарлс се намира между Нюмаркет и Милдънхол — обясних. — За съжаление не знам нищо повече, Луиза. Татко никога не е бил канен в дома на сър Чарлс. Когато бяхме в Нюмаркет, винаги отсядахме в пансион.

Припомних си жалкия подслон, който бяхме намерили при последното си посещение, и онова, което бе станало по време на пребиваването ни. Неканен и без да съм го търсила, пред очите ми изплува образът на баща ми. Но това не беше лицето на мъртвия, а на живия: пълно с живот и весело.

О, татко! — изрекоха устните ми беззвучно. Обзе ме неизказана тъга. Татко беше само на четиридесет и шест години, защо трябваше да умре толкова рано!

Усетих как седалката се раздвижи. Луиза се притисна до мен и посегна към студените ми ръце.

— Сигурно баща ти е бил много добър човек, щом има такава чудесна дъщеря — проговори нежно тя.

Не се доверих на гласа си, затова примигнах и кимнах.

— Кейт, толкова ми беше мъчно за теб през онази зима в Шарлууд — продължи съчувствено братовчедка ми. — Може би съм ти се сторила… безчувствена, но това беше само защото не исках да смущавам тъгата ти. Ти не ме познаваше и всеки опит да те утеша щеше да те смути и… — Тя ме притисна силно и бързо се отдръпна. — Исках само да знаеш, че мълчах не защото не ти съчувствах, а защото уважавах мъката ти.

В гърлото ми беше заседнала буца.

— Разбирам, Луиза — проговорих задавено и преглътнах сълзите си.

Какво ми става, по дяволите? — помислих си. — Нали никога не плача!

Мълчахме, докато излязохме от Лондон и потеглихме по северното шосе. Когато отново можех да разговарям нормално, потърсих по-приятна тема.

— Пади е щастливец — заявих с малко изкуствена бодрост.

Луиза, която гледаше през прозореца, се обърна и ме погледна учудено.

— Ти си жена, която умее да мълчи — обясних. — Татко винаги казваше, че такава жена струва повече от златото. За съжаление така и не можах да усвоя тази добродетел.

Луиза избухна в смях.

— Чуй ме, Луиза — продължих забързано. — Ейдриън обеща, че ще даде Ламбърн под аренда на Пади, ако двамата решите да се ожените.

По прозорчето затропаха първите дъждовни капки.

— Повтори какво каза — помоли с пресекващ глас братовчедка ми.

Повторих думите си и добавих:

— Можеш да бъдеш уверена, че Ейдриън няма да иска много пари. Мястото е идеално, Луиза. Ламбърн е рай за конете, освен това е само на няколко мили от Грейстоун. Ще те посещавам често, ти също.

— О, Кейт… — Луиза едва сдържаше сълзите си.

Дъждът бързо се усилваше.

— Идеята не беше моя — обясних. — Ейдриън го измисли.

— Истинска благословия е, че си намери мъж като Грейстоун, Кейт — отговори трогнато тя. — Казвам това не само заради Ламбърн.

Не посмях да срещна погледа й.

— Разбира се, Ейдриън е чудесен — проговорих смутено. Всички са на това мнение.

— Той е силен — промълви замечтано Луиза. — Силен е, но не е тиран. Ако се беше омъжила за обикновен човек, Кейт, той щеше или да ти се подчинява безусловно, или да се опита да те подчини на волята си. А ти имаше щастието да намериш мъж, който е достатъчно силен да живее с личност като теб и да не се чувства подценен.

Не бях съвсем сигурна дали харесвам думите й.

— Луиза, това прозвуча, като че съм някоя упорита кобила — промърморих недоволно.

В този момент каретата забави ход. За да не се намокрят, мъжете бяха решили да се настанят при нас, в каретата, и Луиза не можа да отговори на забележката ми.

Харли хол беше притежание на семейството на сър Чарлс Барбъри от няколко поколения насам и вероятно близостта с Нюмаркет беше накарала сър Чарлс да се посвети на отглеждането на състезателни коне още от двадесетата си година. Когато пристигнахме, дъждът беше спрял и докато пътувахме по алеята и гледах през прозореца, видях типична провинциална къща от времето на якобинците с еркерни прозорци и високи комини.

— Слава богу, че пристигнахме — казах на Луиза. — Каретата се друса така силно, че стомахът ми се преобръща.

— Наистина беше уморително — съгласи се братовчедка ми.

Каретата спря пред широко стълбище. Господата бяха възседнали отново конете си веднага след като дъждът спря и сега Ейдриън ни отвори вратичката. Той се приведе, пъхна главата и раменете си вътре и попита:

— Е, как са дамите?

От учтивост зададе въпроса и на двете, но аз знаех, че има предвид мен, и отговорих:

— Ако не изляза веднага на чист въздух, ще се разкрещя.

— Бързо докарайте стълбичката! — извика към къщата той.

Надигнах се от седалката и се придвижих несигурно към него.

— Ще скоча.

Той ме изгледа остро, но когато стигнах до вратичката, сложи ръце на кръста ми и ме свали на земята.

Поех дълбоко хладния влажен въздух. През последния час от пътуването стомахът ми се бунтуваше все по-силно и раздразнението ми нарастваше прогресивно.

Докараха стълбичката и Луиза слезе величествено. Хари се присъедини към нас и закрачихме към предното стълбище на Харли хол. На вратата ни посрещна икономът и съобщи, че сър Чарлс е отвел другите си гости да разгледат състезателните му коне, подслонени в специален обор, недалече от Бъри. Икономът ни предаде в ръцете на икономката, която ни разведе по стаите ни.

Никога не бях се чувствала така уморена. Цял ден бях седяла в колата и въпреки това краката едва ме носеха. Без дори да огледам стаята си, паднах в големия люлеещ се стол пред камината и се загледах в пламъците.

Вратата се отвори. Влезе един слуга с багажа ни, следван от Жанет, която веднага се зае с разопаковането. Добре че Ейдриън я спря и й обясни, че съм изтощена и че трябва да дойде по-късно. Най-после останахме сами.

— Защо не поспиш малко, Кейт? Като си починеш, ще се почувстваш по-добре — предложи нежно мъжът ми.

— Не искам да спя — изхленчих. — Не разбирам защо трябва да съм изтощена. Цял ден седях в каретата.

— Пътуването беше дълго, а ти си в началото на бременността си. Имаш всички основания да си уморена.

— Мразя да се чувствам така. Мразя да съм лишена от обичайната си енергия.

— Сигурен съм, че ако поспиш, ще се почувстваш отново силна и бодра — увери ме той.

Горях от желание да се пъхна в леглото, но не исках да си го призная.

— Е, добре — промърморих с мъченическа физиономия. — Ако това те прави щастлив, ще си поспя малко.

— Благодаря ти, мила — отговори с усмивка той.

Станах и се обърнах към леглото.

— Да, но не мога да си легна облечена, а ти отпрати Жанет.

— Да позвъня ли?

— Не, не я искам.

— Какво тогава искаш, Кейт? — Ако в гласа му беше прозвучал ужас, щях да му простя. Самата аз бях ужасена от себе си. Обаче тонът му беше развеселен, и това ме ядоса.

— Искам да излезеш — отговорих величествено. — Как да заспя, като си се изправил пред мен като великан?

— Ще можеш ли да разкопчееш роклята си без чужда помощ?

— Разбира се, че мога да се разкопчея сама! Да не съм слабоумна?

Ейдриън се запъти към вратата.

— Да кажа ли на икономката да ти донесе чай?

— Не!

— Тогава си почивай. — Той затвори тихичко вратата и аз се почувствах ужасно самотна.

Спах два часа и след това наистина се почувствах много по-добре. Сър Чарлс и гостите му се бяха върнали и когато се облякох и слязох на първия етаж, домакинът и останалите ме очакваха в просторно помещение със сводест таван. Вероятно това е била голямата зала на някогашната господарска къща.

Когато влязох в салона, първото лице, което се наби в очите ми, беше на дукеса Уорхем. До нея седеше дъщеря й. Лейди Мери Уестън.

Усетих как ръцете ми се свиха в юмруци. Нахалството на тази личност ме подлудяваше. Ето че бе издействала да бъде поканена в същия дом, където е Ейдриън, вероятно с надеждата да ми открадне част от времето му.

Само през трупа ми, казах си решително.

— Лейди Грейстоун, за нас е чест да ви поздравим с добре дошла в Харли хол. — Отместих поглед от лицето на лейди Мери и се обърнах към жената, която ме бе заговорила. Бледа и на средна възраст, тя ме гледаше добродушно. — Аз съм лейди Барбъри — представи се тя.

Естествено знаех, че сър Чарлс има жена, но никога не я бях виждала, защото тя не споделяше страстта му към конете. Успях да се усмихна и да й отговоря. Тя ме разведе и ми представи гостите си.

Татко беше продавал коне поне на половината от господата, така че видях много познати лица. С изключение на коварната лейди Мери, дамите ми бяха непознати.

Бях леко умилостивена от факта, че Ейдриън стоеше пред камината със сър Чарлс и още един господин, доста далече от лейди Мери и майка и. Когато отидох при него, той ме посрещна с нежна усмивка и настроението ми веднага се подобри.

Е, не бях съвсем щастлива, но в момента си имах други грижи и не можех да си позволя да се измъчвам от близостта на лейди Мери и нечестните й намерения към съпруга ми.

22

Пристигнахме в Харли хол в понеделник, макар че надбягванията щяха да започнат в сряда, а Гвинеите бяха едва в петък. Следователно заговорниците трябваше да чакат три дни, докато направят първата крачка, т.е. докато се уверят, че Алказар наистина е изчезналият Фин Макол.

Пади се беше настанил в обичайната си квартира в града заедно с ирландския коняр Шон Макбрайд. В петък сутринта, след като се уверим, че Стейд е на хиподрума, Пади и Макбрайд щяха да отидат в имението на маркиза, което беше в близост до Бъри, за да установят идентичността на жребеца. След това щяхме да го изобличим.

Във вторник сутринта сър Чарлс отведе господата в Нюмаркет Хет, за да наблюдават тренировката на конете. Тренировъчният хиподрум и пистата за надбягвания бяха собственост на Жокей клуб. В конюшните около града имаше около четиристотин коня. Гледката на великолепните чистокръвни коне, които препускаха вихрено под синьото небе на Англия, беше за мен най-прекрасното нещо на света.

Дамите бяха предоставени на грижите на лейди Барбъри, която ни показа великолепните градини на Харли хол. Паркът беше огромен, с разнообразни храсти, цветя и дървета. В западния край минаваше широк път за коне, обрасъл с трева и заобиколен с двойни редици кестени, и по цялата му дължина бяха засадени алеи с прекрасни цветя. Южната страна беше заета от зелени морави с островчета от върби, бъз и други храсти. На брега на бистрото поточе растяха чинари, ясени, брястове и други дървета. Моравата около къщата беше украсена с класически статуи и каменни урни.

Градините наистина бяха необикновено красиви. Възхищавах им се съвсем искрено и нито веднъж не си признах, че бих предпочела да наблюдавам тренировката на конете с господата.

Мъжете се върнаха малко след дванадесет и им сервираха лек обяд в стаята за закуска. Хари напълни моята и неговата чиния и ги донесе на масата, която бях заела. Обходих с поглед просторното помещение, в което цареше весела бъркотия, и веднага установих, че лейди Мери отсъства.

— Къде е Ейдриън? — попитах недоверчиво.

— Някакъв тип от Форин офис го потърси още докато бяхме в Нюмаркет — обясни Хари. — Каза ми, че ще се върне в Харли хол доста късно.

Естествено изпитах облекчение, че мъжът ми не беше с лейди Мери, но ми стана мъчно, че не го оставяха на мира дори тук, за да може да изгледа спокойно надбягванията.

В този момент в стаята за закуска влезе лейди Мери. Веднага след нея влезе тъмнокос млад мъж, който леко куцаше, и останах с впечатлението, че двамата бяха дошли заедно.

— Кой е придружителят на лейди Мери? — попитах любопитно.

— Вчера ти го представиха — промърмори с пълна уста Хари. — Защо никога не запомняш имената на хората?

— Не ставай лош — укорих го. — Е, кой е младежът?

— Името му е Ричард Белертън. — Хари намаза наденичката си с горчица, отряза си голямо парче, натъпка го в устата си и задъвка с наслада. Удостоих го с хладен поглед.

— Кой е Ричард Белертън?

Хари не престана да дъвче. Изритах го под масата и той подскочи.

— Престани да се държиш неприлично, Кейт — изсъска в ухо то ми той. Бузите му се бяха зачервили.

Усмивката ми беше почти толкова ангелска, колкото неговата.

— Искам веднага да разбера кой е Белертън, Хари.

Той най-после преглътна и ми отговори с контравъпрос:

— Откъде е този интерес към обожателя на лейди Мери?

— О, значи наистина й е обожател?

Погледнахме към двойката, застанала пред бюфета. Мистър Белертън не беше много по-висок от лейди Мери, но раменете му бяха широки, а талията тясна и изглеждаше симпатичен. Според мен бяха чудесна двойка.

— Преди да напуснем Лондон, в „Уайт“ сключиха писмен облог дали двамата ще се сгодят до края на сезона — обясни с усмивка Хари.

Имах чувството, че от сърцето ми е паднал камък.

— Но това е прекрасно. — Лицето ми засия.

— Той е племенник на стария Алдършот — продължи Хари. — Тъй като старецът е ерген, Белертън ще наследи титлата и богатството му. Бих казал, че щом херцогинята е приела да дойде тук с дъщеря си, това е равно на одобрение.

Ставаше все по-добре.

— Да не би този Белертън да има състезателни коне? — попитах с нарастващо любопитство. — Никога не съм го виждала.

— Той е братовчед на лейди Барбъри — обясни Хари.

Лейди Мери се запъти към масата си, но когато видя, че я наблюдавам, спря. Усмихнах й се толкова любезно, че очите й се разшириха от учудване. Тя изкриви устни едва забележимо и бързо седна в другия край на масата. Мистър Белертън се настани до нея.

Обърнах се към Хари.

— Ама този Белертън куца!

— Да, защото е бил ранен при Ватерлоо.

Това беше върхът! Лейди Мери си беше намерила нов герой! Можех да се успокоя, че ще остави мъжа ми на мира. Погледнах Хари, който се тъпчеше с месо, и изведнъж усетих глад. За първи път от много дни насам. Посегнах към ножа и си отрязах малко парченце ростбиф.

Надбягванията бяха открити в сряда. Присъстваха всички гости от мъжки пол, поканени в дома на сър Чарлс Барбъри, Луиза и аз. Държах да не пропусна първото състезание. Господата бяха на коне, а ние с Луиза бяхме заели места във високия файтон на сър Чарлс и виждахме отлично финиша. Слънцето грееше, но тъй като беше ветровито, Ейдриън ни беше загърнал грижливо в няколко вълнени одеяла, преди да потеглим от Харли хол.

Обичах надбягванията. Няма нищо по-красиво от чистокръвни коне, препускащи в галоп. Ала мъжете посещаваха надбягванията, за да се обзалагат. Татко винаги залагаше по много пари и това беше основната причина за колебанията във финансовото пи състояние. Повечето пари, които печелеше от продажбата на коне, се губеха при обзалаганията.

Ейдриън беше прекарал много време извън страната и почти не познаваше английската състезателна система. Миналата вечер му бях направила списък на конете, на които да заложи при посредника, с който работеше лорд Барбъри.

Посредниците приемаха облози с различна големина за всеки кон, участващ в надбягването, система, която наричаха букмейкърска. Посетителите на надбягването се ползваха от услугите им, но според мен всички тези хора бяха негодници. Често се случваше букмейкърите да неутрализират фаворита с отровена вода за пиене или щипка опиум. Жокей клуб полагаше усилия да не допуска мошеничества при облозите, но не постигаше особен успех.

За Ейдриън денят с нас започна по-скоро късно, защото разни хора непрекъснато търсеха компанията му и след обяда почти не го видяхме. Въпреки това ние с Луиза не се чувствахме пренебрегнати. Много стари познати спираха до каретата ни, за да ми кажат, че са много щастливи да ме видят отново на надбягването.

Денят можеше да бъде наистина съвършен. Слънцето грееше, в ранния следобед дори вятърът утихна и стана още по-топло. Състезанието минаваше гладко и макар че не всички фаворити спечелиха, местата им бяха почетни и никой не остана с впечатлението, че са били манипулирани. Четири от конете, които бях препоръчала на Ейдриън, заеха първите места и аз бях много радостна, когато той ме поздрави за избора ми.

Това беше светът, в който бях отраснала: чистокръвни коне се носеха в луд галоп, миришеше на кожа, коне и тор, победителите се кипреха гордо, победените навеждаха разочаровано глави. Осемнадесет години бях живяла сред тези хора и все още се чувствах част от тях.

Само татко не беше тук. Не бях очаквала, че ще усещам така болезнено липсата му. От смъртта му бяха минали осемнадесет месеца и аз мислех, че вече не тъгувам за него, но сега разбрах, че съм се лъгала.

Следобедът минаваше и болката ми, вместо да намалява, се усилваше. Вече не можех дори да говоря. Когато мина и последното състезание, казах на Луиза:

— Преди да се върнем в Харли хол, искам да отида на гроба на татко.

Луиза, която вече два пъти беше попитала дали се чувствам добре, огледа търсещо множеството.

— За съжаление не виждам лорд Грейстоун, Кейт.

— Сигурно е още при букмейкъра — отговорих. — Това значи, че ще се забави, но няма нужда да го уведомяваме. Той знае, че възнамерявах да тръгна веднага след края на състезанието.

Луиза смръщи чело.

— Мисля, че трябва да го почакаш. Редно е той да те придружи на гробищата.

Ала потребността да се изправя пред гроба на баща си беше толкова силна, че не можех да чакам нито минута повече.

— Татко е погребан в края на града. Ще стигна много бързо дотам и няма да се бавя, обещавам ти.

Стегнах юздите, готова да потегля, но Луиза сложи ръка на рамото ми и ме задържа.

— Почакай малко, Кейт. — Погледнах я нетърпеливо, но тя се беше извърнала настрана и махаше на някого. Проследих погледа й и видях Пади, който си пробиваше път към нас през навалицата от хора и коне. През деня беше идвал няколко пъти, за да си побъбрим. Когато чух мелодичния му ирландски глас, усетих още по-болезнено загубата си.

— Дамите май са решили да тръгват? — попита той и спря красивата си червеникава кобила отстрана на файтона.

— Кейт иска да посети гроба на баща си, преди да се върнем в Харли хол — отговори бързо Луиза. — Ще дойдеш ли с нас, Пади?

— Разбира се — отговори спокойно той и ме погледна втренчено със светлосините си очи.

— Не съм била там след погребението — обясних тихо.

— Аз винаги минавам, когато съм в Нюмаркет — отговори също така тихо той. — Знам, че много хора, които го познаваха, също посещават гроба му, когато имат работа в града.

Татко наистина умееше да печели привързаността на хората.

Усмихнах се несигурно.

— Е, тръгваме ли?

— Потегляйте, мис Катлийн — отговори той и отмести коня си.

Някой беше засадил на татковия гроб камбанки. Те бяха с цвета на очите му и сърцето ми преля от болка.

„Стейд ще си плати за стореното, татко. Няма да позволя да се изплъзне. Той трябва да бъде наказан за онова, което е извършил.“

Задушавах се. Болката ми беше непоносима. Сините камбанки на фона на белия надгробен камък се размиха пред очите ми.

Господи, татко… Татко…

Вятърът ни бе настигнал и сега свиреше над гробището. Наблизо беше кацнало врабче и си търсеше червейче. Очите ми бяха пълни със сълзи и не можех да прочета дори името на татко.

— Хайде, мис Катлийн, да си вървим — каза Пади и сложи ръка на рамото ми.

Чувствах се толкова сама. Вътрешностите ми мръзнеха. Толкова исках някой да ме утеши.

— Искам да си ида в къщи — отроних.

Пади ме отведе до файтона.

— Грейстоун е много далече, мила моя — прошепна той. — Ще те отведа в Харли хол.

— Не искам в Грейстоун — обясних. Сълзите вече се стичаха по бузите ми и трябваше да мигам силно, за да ги прогоня. — Искам вкъщи.

— Хайде, качи се — проговори меко Пади и съчувствието в гласа му разкъса сърцето ми. Той ме вдигна на седалката и отиде да помогне на Луиза.

Посегнах към юздите, макар да не бях сигурна, че съм в състояние да управлявам конете.

— Почакай, Кейт — помоли Луиза. — Пади привързва коня си за файтона и ще се качи на капрата, за да ни закара в Харли хол.

Не възразих. Наместихме се някак си на тясната седалка, Пади взе юздите в сигурните си ръце и ни откара до входната врата на Харли хол.

Ейдриън беше в двора и разговаряше оживено с Ричард Белертън. Когато видя файтона, се затича насреща ни и чух как попита:

— Случило ли се е нещо, Пади?

Седях в средата и Луиза отговори вместо мен:

— Бяхме на гроба на мистър Даниел. Кейт е много развълнувана.

— Разбрах — отговори той и добави: — Ще ти помогна да слезеш, Луиза.

Когато тя слезе, аз се преместих на нейното място. Ейдриън протегна ръце да ме поеме. Опрях се на раменете му, той ме вдигна високо във въздуха и ме сложи на земята. Не успях да предотвратя едно мъчително изхълцване и изпитах ужас от слабостта си.

— Ах, Ейдриън — промълвих през плач. — Ах, Ейдриън!

Вместо да отговори, той ме вдигна като дете на ръце и ме понесе нагоре по стълбата. Скрих лице на гърдите му, защото не исках никой да види сълзите ми. Икономът ни отвори и каза нещо, но не разбрах какво. Ейдриън ме понесе по стълбата към първия етаж, приведе се, за да отвори някаква врата, и най-накрая се озовахме в уютната ни стая. Той затвори вратата с крак и ме отнесе на люлеещия се стол пред камината. Седна и ме настани в скута си.

— Няма нищо, милата ми — прошепна нежно той. — Сега можеш да се наплачеш.

Това и направих. Плаках и ридах като никога досега, дълбоко и безутешно, без да се владея, а той ме държа в прегръдката си, докато бурята отмина и млъкнах изтощено.

Облегнах се на гърдите му, вслушах се в равномерните удари на сърцето му до бузата си, насладих се на силните ръце, които ме държаха здраво, и разбрах, че най-после съм си вкъщи.

След малко заговорих с треперещ глас:

— Много съжалявам. Не знам какво ми става. Никога не съм плакала така.

— Не бива да се срамуваш от сълзите си, Кейт — отговори той.

Аз бях на друго мнение.

— Сълзите не могат да променят нищо — обясних. — Плачът само обезсилва.

— Това не е вярно — отговори той.

— Напротив, вярно е.

Ейдриън не каза нищо.

— Ти никога не плачеш, Ейдриън — прошепнах до гърдите му.

Усетих как гръдният му кош се разшири в дълбоко вдишване, а после отново се сви. И още веднъж. Когато заговори, той го направи съвсем бавно, сякаш някой му изтръгваше думите със сила:

— Знаеш ли колко хора съм убил при онази прославена атака, Кейт?

Бях толкова слисана от смяната на темата, че вдигнах глава.

— Ти си унищожил целия ляв център на французите — отговорих уверено.

Лицето му беше побеляло от напрежение. Внезапно осъзнах значението на странните думи, които беше изрекъл. „Знаеш ли колко хора съм убил аз?“ — беше попитал той.

— Големи ли бяха нашите загуби? — пошепнах едва чуто.

— Аз взех решението да нахлуем зад френските позиции. Аз взех решението да се насочим към оръдията. По обратния път бяхме обкръжени от цял полк на френската лека кавалерия. Загубите ни бяха огромни.

Лицето му беше безизразно. Мразех, когато изглеждаше така.

— Никой няма да потърси вината у теб, Ейдриън.

Той разтърси нетърпеливо глава. Не това искаше да чуе.

Прокарах пръст по линията между веждите му, опитвайки се да я загладя. При това се запитах защо ми бе разказал тази история. Той се залюля леко на стола и аз отново облегнах глава на гърдите му.

— Когато битката най-после приключи, реших да се върна през полето до мястото, където ни бяха обкръжили — за да видя има ли още живи и ако мога, да им помогна. — Усетих колко напрегнати бяха тялото и гласът му. Страшният спомен беше оживял в съзнанието му. — Как да ти опиша какво видях там? На полето лежаха хиляди мъртви, а сред тях хиляди ранени, които пищяха от болка. Това беше по-страшно от ад, Кейт. — Устата му докосна главата ми, дъхът му раздвижи косата ми. — Тогава се разплаках — прозвуча твърдият му глас. — Не виждах къде стъпвам, защото от очите ми се лееха сълзи.

Столът се полюляваше ритмично и движението му беше странно успокояващо. Притиснах се до него, за да усетя топлината и силата му, но не можах да откъсна мислите си от онова, което ми беше казал.

— Виждаш, че и аз съм плакал, Кейт. И не се срамувам от сълзите си. Както и ти не бива да се срамуваш, че оплакваш баща си. — Той вдигна брадичката ми, за да го погледна. — Има събития, които заслужават този изблик на чувства — заключи твърдо той.

Никога не бях срещала толкова силен и едновременно с това чувствителен човек. Господи, колко го обичах! Когато отново го погледнах в очите, бях готова да дам воля на чувствата си, да му призная любовта си. Не знам какво ме задържа. Всъщност днес вече го знам. Беше гордостта. Проклетата ми гордост.

Един ден неизбежно щях да му го кажа, но не сега. Не сега.

Вместо това прошепнах:

— Благодаря ти, Ейдриън. — Отново облегнах глава на гърдите му. — Вече се чувствам много по-добре.

Той продължи да ме люлее като бебе.

23

Петъчното утро изгря рано и възвести блестящ, не помрачаван от нищо, пролетен ден. Гвинеите щяха да се проведат при идеално време на идеална писта. Луиза и аз заминахме за Нюмаркет при безоблачно небе и по пътя се възхитихме на нацъфтелите череши, които приличаха на бяла пяна. Тревата пък беше изпъстрена с камбанки и теменужки.

По време на пътуването Луиза бъбреше весело и безгрижно — за мен това беше сигурен знак, че Пади не й е казал нищо за намерението ни. Отговарях й, доколкото можех, защото бях изцяло заета с мрачните си мисли. Непрекъснато си припомнях какво беше станало последния път, когато някой се бе опитал да установи идентичността на Алказар.

Мили боже, не позволявай да се случи нещо на Пади, молех се пламенно. Моля те, моля те, нека се върне жив и здрав.

Хиподрумът беше оживен, както винаги в този ден, и всички изказваха предположения за изхода на надбягванията и шансовете на Касъл Рок. Младият жребец на Стейд беше ярко изявен фаворит и ако някой букмейкър възнамеряваше да го отстрани, ситуацията беше почти идеална. Колкото и да мразех Стейд, не исках да сторят зло на коня. Можех само да се надявам, че през последните двадесет и четири часа Касъл Рок е бил охраняван с изключително внимание.

Цяла сутрин се оглеждах за Стейд, но можах да го видя едва след края на второто надбягване в компанията на сър Чарлс Барбъри.

Хари го откри едновременно с мен.

— Ето го негодникът — промърмори той. Хари не се разхождаше с приятелите си, както предишните дни, а чакаше близо до файтона ми.

— Не съм видяла Пади — отбеляза загрижено Луиза.

Стрелнах с очи Хари и той побърза да обясни:

— Вчера ми спомена, че трябвало да види някакъв кон.

— Не очаквах това от него — засмя се Луиза. — Дано поне се върне навреме за Гвинеите.

Опитах се да се засмея.

— Луиза, та вече говориш като стар коняр. Никой не би повярвал, че това са първите състезания, които гледаш.

Луиза явно се зарадва.

— Това ми доставя удоволствие — призна с усмивка тя.

— Спечелихте ли нещо, Луиза? — поинтересува се Хари.

Братовчедка ми поклати глава.

— Не съм залагала.

Веднага ме загложди нечистата съвест. Луиза не можеше да заложи, защото нямаше пари. Щях да поделя джобните си пари с нея, но преди да осъществя този план, загубих всичко в онова проклето казино.

— Май и вие сте във фалит като Кейт и мен? — попита съчувствено Хари.

За мое учудване Луиза поклати глава.

— Почти не съм докоснала парите, които ми даде Грейстоун — отговори тя. — Просто счетох, че не е особено умно да заложа на някой кон.

Ейдриън пак се е проявил като рицар, помислих си с прилив на меланхолия.

— Ако хората не залагат на конете, няма да има надбягвания — възрази Хари.

— За съжаление си прав — подкрепих го с въздишка аз.

Един мъж, възседнал светлокафяв чистокръвен жребец, си пробиваше път през навалицата и аз казах на Хари:

— Виж какъв хубав кон, Хари. Не ти ли напомня за Елза?

Хари изръмжа нещо неразбрано.

— Надявам се, че бедната Елза се чувства горе-долу добре… затворена в тесния лондонски обор. — Много ми беше мъчно за нея.

Хари се изсмя подигравателно.

— Затворена! Не ме карай да се смея. Нали чух със собствените си уши какво заповяда, преди да потеглим. — Той се опита да наподоби тона ми: — „И внимавай поне три пъти на ден да я яздиш по един час, Джорджи. Не забравяй да й даваш любимите лакомства.“ — Хари изпухтя презрително. — Ако конярчетата изпълнят нарежданията ти, като не забравят, че Ейдриън е наредил почти същото за Евклид, изобщо няма да им остане време за другите коне.

Неволно се усмихнах.

— А, ето го и Ейдриън — извика Хари и тримата се обърнахме в указаната от него посока, за да видим как гологлавият ездач умело водеше едрия червеникав жребец през множеството.

Касъл Рок спечели Гвинеите. По някое време изостана зад плътната стена от конски тела, не можа да мине от вътрешната страна и жокеят му трябваше да стегне юздите и да го отведе от външната страна. Над множеството се издигна многогласен стон, защото повечето се уплашиха, че ще загубят парите си. Ала щом видя пред себе си свободно пространство, Касъл Рок направо експлодира.

Гледката беше наистина прекрасна. Тъмнокафявият кон буквално поглъщаше разстоянието с дългите си скокове. Надмина един кон, само след секунда надмина още един и аз имах чувството, че останалите са спрели да се движат. На една осма миля от финиша той пое водачеството и когато мина през бялата линия, беше на десет разтега пред втория.

Побиха ме тръпки. Този кон беше чудо невиждано.

Зрителите избухнаха в луди ръкопляскания и възторжени викове.

Очите на Ейдриън блестяха.

— Великолепно състезание — каза ми той. — Виждала ли си някога нещо подобно, Кейт?

Поклатих безмълвно глава. Никога не бях виждала такова бягане. Нито един от зрителите не можеше да каже, че е присъствал и друг път на такова зрелище. Яркосиньото небе на източна Англия също славеше великолепния млад жребец, който премина в галоп обратно по трасето, за да приеме овациите на зрителите и да се наслади на триумфа си. Собственикът му, маркиз Стейд, беше заобиколен от толкова много хора, че веднага го загубих от поглед.

Нека се наслаждава на поздравите, нека си мисли, че е на върха, повтарях си злобно. Скоро ще падне по лице в калта.

Започна да се свечерява и Луиза не беше на себе си от тревога за Пади. Аз обаче бях не просто разтревожена, а направо умирах от страх, че нещо се е объркало. Когато Пади най-после се появи, половината посетители вече бяха напуснали хиподрума. Двете с Луиза бяхме толкова щастливи да го видим, че едва не се хвърлихме в прегръдките му от високия файтон.

Пади моментално измисли някаква убедителна лъжа за Луиза: как за малко не купил един чудесен кон, обаче в последния миг го разубедили, но тогава Хари буквално го отмъкна по-далече от файтона, за да го разпита на четири очи. Наблюдавах изпитателно лицата им и когато Хари внезапно се усмихна, разбрах, че усилията на Пади са се увенчали с успех и Шон е идентифицирал жребеца като фин Макол.

Трябваше да чакам до следващата сутрин, преди да узная какво се бе случило. Хари беше уговорил да се срещнем с Пади и Шон на половината път между Харли хол и селото, на малкото мостче над потока. Сутрин продължавах да страдам от гадене и замайване, но вече се чувствах малко по-добре. Бях напълно уверена, че това се дължи на чистия въздух в провинцията и близостта до природата.

За щастие Ейдриън беше излязъл преди мен, за да разгледа ловните кучета на сър Чарлс. Така че нямаше нужда да измислям обяснения за ранното си излизане.

С Хари пристигнахме първи на уговореното място. Слязохме от конете и ги оставихме да пасат на равния, обрасъл с трева, бряг. Зад нас се издигаше заоблен хълм. Тревата му беше изпъстрена с минзухари, блатни орхидеи и иглики. Пролетното утро беше невероятно красиво. По околните хълмове пасяха овце, от близката гора се чуваха призивите на кукувиците, а от обраслия с гора стръмен насрещен бряг долиташе усърдното чукане на кълвача.

Почакахме около четвърт час, докато пристигнаха Пади и Шон Макбрайд — дребен, мършав, чернокос ирландец.

— Жребецът в конюшнята на Стейд е самият Фин Макол — каза Шон. — Бил е откраднат от мистър Фарел по време на пожара. — Зеленикавите му очи пламтяха от гняв. — Трябва да върна коня на законния му собственик. Трябва да го върна в Ирландия, където му е мястото.

— Ще го направим, приятелю — обеща Пади. — Само трябва да решим как точно да изобличим онзи негодник.

— Полагат ни се пари за всички кобили, които са били водени при жребеца! — допълни ядно Шон. — Непременно ще ги поискам.

Изобщо не бях помислила за тези пари. Кимнах енергично.

— Напълно сте прав, Шон. Мистър Фарел трябва да получи таксите за кобилите, оплодени от Фин Макол.

— Вчера Шон огледа обстойно маркиз Стейд, който се перчеше като паун с победата на жребеца си — разказа ни Пади. — Позна в негово лице човека, който преди пожара се е опитал да купи Фин Макол.

Ставаше все по-добре. Потривах ръце от радост.

— Лорд Барбъри е президент на Жокей клуб — заговорих решително. — Мисля, че следващата ни стъпка е да му представим доказателствата.

— Стейд ще отрече всичко — възрази Пади. — А думата на един прост ирландски коняр няма особена тежест срещу думата на един английски аристократ.

Не бях съгласна с него.

— Не помниш ли, пускаха се какви ли не слухове относно успехите на Алказар като жребец за разплод — напомних му. — Членовете на Жокей клуб са запознати с тях и сега просто ще бъдат длъжни да направят разследване.

— И как ще се проведе разследването? — попита недоверчиво Шон.

— Един от членовете на Жокей клуб ще замине за Ирландия и ще огледа конете на мистър Фарел. Той със сигурност има в конюшнята си наследници на Фин Макол.

— Разбира се, че има — кимна доволно Шон. — Например Конкубар, който пет поредни години печели купата Голоуей.

— Ако това е конят, който спечели купата преди две години, приликата му с Касъл Рок направо се набива на очи — намесих се аз.

— Всички наследници на Фин Макол приличат досущ на баща си — допълни Шон. — Крушата не пада далече от дървото, нали така се казва, а това важи с пълна сила за нашите кончета.

— Какво ще правим с обвинението в убийство? — попита Пади. — Стейд трябва да си плати за смъртта на мистър Даниел.

Сигурно чувствата бяха избили на лицето ми, защото Хари нежно сложи ръка на рамото ми. Облегнах се на него и го погледнах с благодарност.

— Мисля, че нищо не може да се направи, Пади — проговорих сломено. — Естествено ние ще споделим подозренията си с лорд Барбъри и съм сигурна, че аргументите ни ще намерят отзивчиви слушатели, но нямаме достатъчно доказателства, за да изправим Стейд пред съда.

— Не е достатъчно да бъде изгонен веднъж завинаги от Жокей клуб — настоя Пади. — Трябва да бъде наказан за смъртта на мистър Даниел. Живот за живот.

— Напълно си прав — отговорих. — Но не вярвам, че ще го постигнем.

Хари, който беше необичайно мълчалив, най-после се намеси в разговора:

— Виж, Пади, за човек като Стейд е по-лошо от смърт да бъде избягван от хората от своята класа и да води живот на парий.

— В света на любителите на коне може да го смятат за парий — възрази сърдито Пади, — но останалите изобщо не се интересуват от това. Особено след като Жокей клуб прогони от манежа дори принц регента!

— Не си прав, Пади, това са съвсем различни провинения — опитах се да обясня аз. — За принца се говореше, че възложил на жокея си да отстрани един кон от състезанието. Един-единствен път. Много хора са на мнение, че жокеят е действал на своя глава. Стейд обаче е откраднал високо ценен жребец и с голяма вероятност е убил човек, за да прикрие кражбата. Хари е прав. Стейд ще бъде отритнат от обществото. Никога повече няма да бъде допуснат в аристократичните кръгове.

Пади пак не изглеждаше убеден.

— Слушай, Пади, да не мислиш, че аз не искам да го видя пред съда? — попитах раздразнено. — Знаеш ли как ми се иска да видя главата му, набучена на Лондонския мост! — поех дълбоко въздух, защото цялата треперех. — Но нямаме достатъчно доказателства.

Пади кимна мрачно. Кукувицата отново се обади от отсрещния бряг. Две овце майки с агънцата си слязоха по склона, за да пият вода от потока. Сладко ухаещият утринен бриз раздвижи тревата.

Колко прекрасен беше светът! Беше несправедливо, че Стейд можеше да му се наслаждава, а татко гниеше под земята. Пади въздъхна тежко.

— Мисля, че имате право, мис Катлийн. Малко странна справедливост, но все пак…

Шон отново ни върна на земята.

— Е, ще си върнем ли Фин Макол?

— Разбира се, старче — отговори с мрачна решителност Пади. — Непременно ще си го върнем.

Сър Чарлс, Ейдриън и още двама мъже тъкмо закусваха, когато с Хари се върнахме в Харли хол. Ейдриън беше много учуден, като ме видя да влизам в стаята за закуска. Откакто страдах от сутрешно гадене, и аз като всички останали дами пиех сутрешния чай в стаята си.

Още с влизането си Хари каза на сър Чарлс:

— Бихте ли ни отделили време за един разговор, сър?

Макар и изненадан, домакинът отговори със съвършена учтивост:

— Да, разбира се. — Той допи чая си. — Вече привърших със закуската. Елате в работната ми стая.

Тръгнах след сър Чарлс и усетих в гърба си погледа на Ейдриън.

Работната стая на домакина беше до библиотеката, обзаведена с махагоново писалище и няколко стола. Етажерките за книги съдържаха издания на „Календар на надбягванията“, „Регистър на надбягванията“, издание на Бейли, списанието „Спортинг“ и естествено списъка на конезаводите. На писалището бяха подредени документи, пера, сребърно съдче за разтопяване на восък и очила. Сър Чарлс премести очилата си и ни погледна с очакване.

Хари веднага заговори по темата.

— Бихме желали незабавно да свикате заседание на Жокей клуб, сър — каза той. — Имаме да повдигнем обвинение срещу маркиз Стейд.

Сър Чарлс остана като ударен от гръм.

— Какво казахте?

Хари повтори думите си.

— И какво по-точно е обвинението? — поиска да узнае сър Чарлс, който очевидно не беше особено въодушевен от искането ни.

Хари и аз разменихме поглед. Дадох му знак да продължи и той описа какви разследвания бяхме провели и какъв беше резултатът.

Когато Хари привърши страшната история за алчност, кражба и убийство, президентът на Жокей клуб, който изглеждаше силно впечатлен, промърмори:

— Съществува възможност ирландският коняр да лъже с надеждата да помогне на господаря си да се сдобие с един великолепен жребец.

Гневът ми се събуди и не можах да се сдържа:

— Сър Чарлс, аз видях коня на мистър Фарел да се състезава в Ирландия. Няма съмнение, че носи същата кръв като вчерашния победител в Гвинеите. Ако вие или друг от членовете на председателството отидете в Голоуей, ще се съгласите с мен. Освен това предлагам да откриете старите коняри на Алказар, които ще потвърдят, че конят, който Стейд представя за Алказар, не е същият, който някога е бил в обора му.

Един слънчев лъч падна през единствения прозорец на помещението и се отрази в очилата на писалището. Сър Чарлс проговори бавно:

— Много хора се учудват как стана така, че известният със средните си постижения Алказар можа да създаде такива великолепни наследници.

— Моят баща също се учудваше — потвърдих аз. — Той пръв предположи, че е направена замяна и се опита да види Алказар. — Устремила поглед към очилата, завърших с треперещ глас: — Затова бе убит.

— Вероятно имате право, лейди Грейстоун — отговори с известна неловкост сър Чарлс, — но Жокей клуб не е компетентен да издава присъди.

Вдигнах глава.

— Разбирам това, сър Чарлс. Моля ви само да предадете чутото от нас на председателството на Жокей клуб. Само вие можете да вземете необходимите мерки и да поправите стореното зло.

— В момента повечето господа от председателството се намират в Нюмаркет — рече сър Чарлс, потърка слепоочията си, сякаш имаше болки, и продължи: — Е, добре, ще запозная членовете на председателството с резултатите от разследванията ви. Утре ще свикам заседание на Жокей клуб в централата ни в Нюмаркет. Моля ви, мистър Удроу, да се явите там точно в единадесет. Доведете и двамата ирландски джентълмени като свидетели.

— И аз ще дойда — обадих се решително аз.

Сър Чарлс ме погледна учудено.

— Не е нужно, лейди Грейстоун. Не бих искал да ви обременявам.

— За нищо на света няма да пропусна това заседание на клуба, сър Чарлс. — Тънката бръчица около устата ми издаваше крайна решителност. — Трябваше да чакам доста дълго, докато застана срещу човека, който уби баща ми.

Сър Чарлс изглеждаше доста уплашен от отмъстителното ми изражение.

— Моля ви, мистър Удроу — обърна се той към Хари, — опитайте се да убедите лейди Грейстоун, че присъствието й не е препоръчително.

Хари, да бъде благословен, отговори твърдо:

— Мисля, че тя трябва да дойде.

Сър Чарлс явно се ядоса, но не каза нищо повече. Станах от стола си.

— Значи се разбрахме — отбелязах сухо. — Утре в единадесет.

Сър Чарлс също стана.

— Лорд Грейстоун ще ви придружи ли? — попита с надежда той.

Отново размених поглед с Хари.

— Още не знам — отговорих честно. — Първо трябва да го попитам.

Качих се в спалнята си и не се изненадах, когато намерих там Ейдриън. Момичетата подреждаха съседното помещение и аз го помолих:

— Ела да се поразходим в градината, за да мога да ти обясня защо Хари и аз трябваше да говорим със сър Чарлс.

— Това очаквах да чуя — отговори безизразно той.

Докато слизахме по стълбата, го наблюдавах крадешком. Минахме през високите стъклени врати и излязохме на терасата. Ейдриън мълчеше, аз също. Лицето му беше напълно безизразно. Никой не умее по-добре от него да крие мислите си.

На терасата срещнахме лейди Мери, майка й и още две дами. След размяна на учтиви усмивки и забележки за хубавото време Ейдриън взе ръката ми и ме поведе към двата каменни лъва в средата на моравата, които охраняваха входа към затворена тисова горичка.

Мълчахме, докато се скрихме от погледите на останалите. Под дърветата бяха поставени каменни пейки, а срещу тях бяха разположени десет коринтски колони от портландски камък. Ейдриън ме настани на една пейка, изправи се пред мен и зачака.

Не бях виждала този сдържан поглед, откакто му бях открила, че съм бременна. Стомахът ми се преобърна, когато — твърде късно — осъзнах, че отдавна трябваше да му разкажа за подозренията си и за разследванията ни с Хари.

По дяволите! Изведнъж се почувствах нещастна. Защо непрекъснато правех грешки в отношенията си с Ейдриън?

Спомних си, че исках да му кажа, но Хари ме разубеди. Обясни ми, че не бива да го товарим с нашите грижи, защото си има достатъчно свои проблеми. Тогава аргументите на Хари ми се сториха разумни, но сега разбрах, че съм направила катастрофална грешка.

Разказах му всичко, като се опитвах да говоря колкото се може по-спокойно. Ейдриън ме изслуша с безизразно лице.

— Отдавна исках да ти кажа — заключих, — но Хари ме убеди, че си толкова затънал в политическите проблеми, та не е редно да те натоварвам допълнително.

— Разбирам.

— Ти наистина беше много зает — допълних за своя собствена защита.

Той гледаше право напред, не към мен. Чертите на лицето му бяха съвършени и неподвижни като на класическите статуи в градината на лейди Барбъри.

— Хари каза… — подзех наново.

— Вече чух какво е казал Хари — прекъсна ме рязко той и извърна глава, за да ме погледне. Очите му бяха съвсем тъмни. — Вие с брат ми явно сте много добри приятели?

Тази забележка и особено горчивината в гласа му ме изумиха дотолкова, че отворих уста. Когато най-сетне успях да се овладея, отговорих едва ли не сърдито:

— Хари ми е като брат.

Ейдриън отново се извърна настрана.

— Хайде да се връщаме, Кейт. Обещах на Белертън да отидем на лов и вече закъснявам.

Пак имаше уговорка. Станах, съзнавайки, че съм развалила всичко, но нямах представа как бих могла да спася отношенията ни. Чувствах се все по-зле. Довчера се държеше с мен като нежен съпруг, а сега беше дълбоко обиден.

По дяволите!

Тръгнахме обратно към лъвовете и макар че се опирах на ръката му и външно всичко беше наред, мислите ни течаха в различни посоки. Щом излязохме от горичката, попитах:

— Ще ме придружиш ли на заседанието на Жокей клуб, Ейдриън?

— Не мисля, че е необходимо, Кейт — отговори равнодушно той. — Досега се справяш отлично и без мен.

— Много бих искала да дойдеш — настоях тихо.

— Нали си имаш Хари — отвърна той. Така се разделихме.

24

На следващата сутрин точно в единадесет бяхме в „Ню Руумс“ в Нюмаркет, където се събираше ръководството на Жокей клуб. В помещението, където ме въведе сър Чарлс, миришеше силно на кожа, кучета и коне. Останах с впечатлението, че съм първото женско същество, което е прекрачило прага на тази светиня. На влизане хвърлих бърз поглед към сериозните лица на осмината мъже, които седяха около масата. В очите им се четеше неодобрение.

— Скъпа лейди Грейстоун — проговори доброжелателно някой. Обърнах се и видях мистър Круик, който беше станал и вървеше към мен. Той ме поздрави любезно и раздруса ръката на Хари. Като видях едно познато лице в този чисто мъжки бастион, веднага се почувствах по-добре.

Сър Чарлс ни помоли да заемем местата си край голямата махагонова маса. Седнах между Хари и Пади. Докато се настанявахме, членовете на председателството разговаряха учтиво помежду си, за да не настъпи неловко мълчание, докато чакахме влизането на обвиняемия.

Стейд пристигна след пет минути. Изпитах задоволство, когато видях как ме стрелна с поглед и потрепери. А когато видя, че до мен беше седнал Пади, веднага разбра какво му се готви.

Все пак той се опита да запази честта си с всички средства, с които разполагаше, отрупа с ядни подигравки „ирландската паплач“, която явно му завиждала и искала да заграби прекрасния му жребец. Нарече ме „бедното момиче, което от мъка явно е загубило разсъдъка си“, и ми изрази съчувствията си за голямата загуба. А Хари беше наречен „невинно измаменият“ от мен младеж.

Мистър Круик поиска доказателството, което щеше да има най-голяма тежест пред господата — книгата за разплод. Всички присъстващи бяха експерти и знаеха колко е голямо значението на наследството в коневъдството. „Най-добрите да се съчетават с най-добрите.“ Бележките за Фин Макол в ирландския регистър за разплод щяха да говорят сами за себе си.

Донесоха дебел том, сър Чарлс сложи очилата си и намери необходимата страница. В помещението се възцари абсолютна тишина, когато зачете високо и ясно:

— Баща: Скайларк.

В помещението се понесе учуден шепот. Скайларк беше английски кон, собственост на граф Агремон. Жребецът бе постигнал големи успехи както на пистата, така и чрез наследниците си.

Гледах неотстъпно Стейд и видях как лицето му се стегна при реакцията на присъстващите на името Скайларк.

— Майка: Роял Мийв — продължи сър Чарлс. Името на тази кобила не казваше нищо на англичаните, но сър Чарлс проследи родословието й и то прозвуча много впечатляващо.

Последната бележка беше за самия Фин Макол. Сър Чарлс прочете статистиката на успехите му със сух, равнодушен тон. Победа след победа. През цялата си кариера конят беше загубил само едно бягане, последното. Там беше получил раняване, което го бе отвело в пенсия.

Когато сър Чарлс свърши, в помещението се възцари абсолютна тишина. Не беше нужно да се четат бележките за Алказар. Всички присъстващи знаеха, че неговото родословие и кариера бяха на средно ниво.

Сър Чарлс затвори тихо книгата и свали очилата си. Когато тишината стана потискаща, Пади се изправи и заяви:

— Настояваме някой от председателството да отиде във фермата „Айнишфри“ и да види потомците на Фин Макол. Моят бивш господар мистър Фицджералд щеше да отправи към вас същата молба, ако преди това не беше подло убит.

Лицата на мъжете около масата станаха още по-мрачни. Очите на Стейд, устремени в лицето на ирландеца, пламтяха от омраза.

— Ирландски простаци — процеди през зъби той. — Всичките сте от един дол дренки…

Сините очи на Пади издържаха съвсем спокойно на враждебния поглед.

— А вие, сър, сте жалък лъжец, крадец и убиец — отговори той с мекия си глас, толкова обичан от конете.

Стейд изруга и скочи от мястото си, свел глава като бик.

— Седнете, Стейд.

Стреснато обходих с поглед помещението, защото бях сигурна, че Ейдриън е влязъл незабелязано. Но вратата беше затворена. Минаха няколко секунди, докато осъзная, че заповедническите думи не бяха произнесени от Ейдриън, а от Хари.

Стейд се подчини незабавно. Всички мъже в помещението се обърнаха към Хари, аз също и когато видях колко сериозно и властно изглеждаше ангелското му лице, изпитах гордост за него. Той продължи със същия режещ глас:

— Този проблем не може да бъде решен с размяна на ругатни, сър Чарлс. Това е дело, което изисква доказателства. — Студеният му поглед обходи събраните около масата. — Позволете, джентълмени, да повторя какво беше казано дотук.

Сър Чарлс кимна сериозно, с което му даде разрешение да продължи.

Хари скръсти ръце пред гърдите си и заговори отново:

— Изслушахте показанията на Шон Макбрайд, стария коняр на Фин Макол, който е абсолютно убеден, че конят, представян като Алказар, всъщност е Фин Макол. Всички присъстващи познават конете и знаят, че никой не познава едно животно по-добре от онзи, който постоянно се грижи за него. Факт номер две: прочетохте какво пише в книгата за разплод. Тъй като всички присъстващи притежават конезаводи, със сигурност са разбрали какво показаха кръвните линии на двата коня.

Седналият насреща ми лорд Съсекс кимна в знак на съгласие. Хари продължи с безстрастен глас:

— Узнахте от Шон Макбрайд, че маркиз Стейд е искал да купи Фин Макол и когато предложенията му са били категорично отхвърлени, в обора на жребеца е избухнал пожар.

Мъжът, който седеше до Стейд, изгледа съседа си с искрено отвращение. Но Хари още не беше свършил.

— Чухте за загадъчното изчезване на Фин Макол и за последвалото учудващо подобрение в развъдните резултати на маркиза. — Погледът му отново обходи господата около масата. — Към това прибавяме и факта, че непосредствено след пожара във фермата „Айнишфри“ всички коняри на Алказар са били уволнени.

В помещението цареше мъртвешка тишина. Настоятелите на Жокей клуб, без изключение много по-възрастни от Хари, го гледаха с уважение и внимание. Той постави ръце върху масата, погледна ме съчувствено и продължи по-тихо:

— А сега нека поговорим за смъртта на Даниел Фицджералд.

Мъжете, които се бяха привели напред и го гледаха напрегнато, отново се отпуснаха назад. Никой не искаше да се замисли по-сериозно за смъртта на татко, но Хари нямаше намерение да ги улеснява.

— Мистър Фицджералд е бил застрелян недалече от имението на маркиз Стейд — продължи безмилостно той. — Човекът, дал фаталния изстрел, никога не е намерен и местните власти стигнали до заключение, че е станала злополука. Уважаемите членове на председателството обаче трябва да знаят, че в областта Нюмаркет от сто години насам не е падал заблуден куршум.

Устните на Стейд потръпнаха нервно. Най-после Хари се обърна пряко към обвиняемия:

— Или сте заповядали да го убият, или сте го застреляли самият вие, маркиз Стейд — произнесе високо и ясно той.

Маркизът го изгледа заплашително под гъстите си вежди.

— Не можете да го докажете — изръмжа злобно той.

— Вероятно не — отговори с искрено съжаление Хари. — Но можем да докажем, че сте разменили конете.

Стейд знаеше, че доказателствата съществуваха. Това пролича по лицето му. Мъжете в помещението също го видяха.

Обедното слънце падаше през отворените жалузи. Лорд Марч се покашля, друг се раздвижи неспокойно. Пади стисна ръце в юмруци и замръзна в тази поза. Всички гледаха затвореното лице на сър Чарлс и чакаха.

Председателят свали очилата си и избърса стъклата им с фина батистена кърпичка. Ръцете ми бяха скрити в гънките на полата. „Трябва да ни повярва, трябва!“ — молех се пламенно.

Сър Чарлс остави очилата си на масата и прибра кърпичката. Устремил поглед към Хари, той заговори отмерено:

— Мистър Удроу, един от нашите настоятели ще замине за Голоуей, за да провери фактите, които изложихте. Ще обявим търсене на бившите коняри на Алказар.

В помещението се понесе тиха въздишка, като че всички присъстващи бяха задържали дъха си и после бяха издишали едновременно.

Накрая сър Чарлс се обърна към маркиз Стейд, който беше изслушал решението с потъмняло от злоба лице.

— За мен вече не съществуват съмнения какъв ще бъде резултатът от проучването — каза той. — Ако истинността на повдигнатите днес обвинения бъде доказана, вие, лорд Стейд, никога вече няма да изпратите свой кон на състезание. Няма собственик на конюшня, който ще пусне коня си да се състезава с вашия.

Пади сложи загрубялата си от работа ръка върху моята. Бяхме спечелили.

След като Стейд стана и излезе, мина доста време, преди настоятелите на клуба да напуснат залата за съвещания. Мистър Круик обсеби вниманието ми и трябваше отново да чуя как Стейд го измамил на предишното надбягване. Пади и Шон говореха със сър Чарлс и аз знаех, че обсъждаха кога и как Фин Макол ще бъде върнат на законния му собственик. Другите бяха наобиколили Хари.

Изразих съчувствията си на мистър Круик, а после приех съболезнованията на повечето джентълмени, които дойдоха при мен, за да ми кажат, че са били ужасени от убийството на баща ми.

— Иска ми се да изправим този негодник пред съда — изрази мнението си мистър Круик.

— Е, според мен е безсмислено да перем мръсното си бельо пред очите на обществеността — възрази лорд Гротън. — Стейд ще бъде изключен не само от конните състезания. Цялото добро общество ще го избягва. Бих казал, че това е достатъчно наказание. — Той ме потупа по рамото. — Може би смъртта на баща ви все пак е била злополука, лейди Грейстоун.

Мъжете около мен кимнаха утвърдително.

— Не беше злополука — отговорих твърдо.

Лорд Хенри ме погледна объркано. Защо отказвах да играя според правилата? Аристократите „не перат мръсното си бельо пред очите на обществеността“, както се бе изразил лорд Гротън. Даже да имаше повече доказателства, господата от Жокей клуб нямаше да изправят пред съда един маркиз за такова долно престъпление като убийството на един ирландски търговец на коне.

— За наше голямо съжаление никога няма да узнаем истината — заключи лорд Хенри.

— Прав сте — подкрепи го мистър Плъмптън, който познаваше добре баща ми. — Трябва да се задоволите с това, че успешно доведохте до край разследванията на баща си. Фин Макол ще се върне в Ирландия, а Стейд никога вече няма да получи достъп до английските манежи. Знам, че Даниел щеше да бъде доволен.

— Да — проговорих беззвучно.

В този момент Хари се обърна и аз улових погледа му.

— Тръгваме ли, Кейт? — попита с лека усмивка той и дойде при мен.

— Да, време е.

Джентълмените от Жокей клуб се поклониха галантно, питайки се без съмнение защо изобщо бях дошла на мъжкото им заседание. Когато се качих във файтона и Хари пое юздите, аз също си зададох този въпрос. Не изпитвах и следа от триумфа, който бях очаквала след победата над Стейд. Вместо това усещах само… празнота.

— Много си тиха — отбеляза Хари.

Въздъхнах тежко.

— Нямам какво да кажа, Хари. — Обърнах се и го погледнах. — Но има нещо, което не мога да премълча: ти беше великолепен, Хари. Направи силно впечатление. Настоятелите на Жокей клуб те слушаха с отворена уста. Ти си бил страхотен оратор, Хари. Истински Цицерон!

Той явно се зарадва.

— Трябва да те приемат в парламента — продължих. — Ще се прославиш като най-добрия оратор в Долната камара.

Хари поклати глава.

— Кейт, ако някой от семейството влезе в правителството, това ще бъде Ейдриън.

Стадо овце прекоси шосето пред нас и Хари трябваше да спре конете.

— Глупави същества — промърмори сърдито той.

— Ейдриън е в Горната камара — възразих. — Това не значи, че ти не можеш да направиш блестяща кариера в Долната.

Овцете се блъскаха уплашено. Някои от тях решиха, че е по-добре да повървят по пътя, вместо да се върнат на пасището. Хари им изрева да се махат по-бързо, но те не му обърнаха внимание. Ала високият му глас уплаши двойката коне и трябваше да ги успокояваме. Едва след като се справи и с тази неприятност, Хари се върна на темата, по която разговаряхме.

— Мислиш ли? — попита нерешително той.

Кимнах енергично.

— Да, убедена съм. Виж как се изяви Чарлс Джеймс Фокс в Долната камара. Ами Едмънд Бърк? Ами…

Хари вдигна ръка и отговори с едва сдържана възбуда:

— Може би имаш право, Кейт. Споделям становището ти.

Той дръпна юздите и пусна конете съвсем бавно напред с надеждата да прогони досадните овце.

— Днес убеди господата от Жокей клуб с деловитостта и логиката си — продължих упорито аз. — Не забеляза ли, че тези могъщи и влиятелни мъже буквално попиваха всяка твоя дума?

Бе-е-е… бе-е-е… бе-е-е… Най-после овцете забелязаха конете, уплашиха се и побързаха да се изтеглят от пътя. Наистина глупави същества.

— Първо трябва да завърша Оксфорд — отговори с жална физиономия Хари.

— Да, но веднага щом приключиш, трябва да потърсиш начин да бъдеш избран в парламента.

— Да, разбира се.

Според закона членовете на Долната камара се избираха от народа, но избирателите от окръга почти винаги гласуваха по волята на местния лорд.

— Ще поговоря с Ейдриън — обеща Хари. Вече не се опитваше да крие възбудата си. — Мисля, че в Долната камара ще ми хареса, Кейт.

Най-после се отървахме от овцете и конете препуснаха в тръс. Като си спомних как изглеждаше тази сутрин Ейдриън, когато с Хари напуснахме къщата, осъзнах защо бях толкова потисната. Бях постигнала победа над убиеца на баща си, но никога нямаше да бъда напълно щастлива, докато между мен и съпруга ми имаше недоразумения.

При завръщането ни разбрах, че Ейдриън не е в Харли хол. Узнах от мистър Белертън, че отишъл с още няколко господа да разгледа един голям конезавод в околността. Цял следобед го чаках с надеждата, че след като е прекарал няколко часа с красивите чистокръвни кобили и кончетата им, ще бъде в по-добро настроение. Горях от нетърпение да му разкажа какво се бе случило на заседанието на Жокей клуб. Минаваха час след час, но Ейдриън не се появи.

Лорд Барбъри беше поканил гостуващите в съседните имения свои приятели на непринудена вечеря с танци и когато Ейдриън най-после се появи, аз седях пред тоалетката и Жанет ми правеше прическа.

Обърнах се да го видя и Жанет дръпна силно кичура, който тъкмо разресваше. Изохках и тя се извини уплашено.

— Няма нищо — утеших я. — Вината е моя.

— Извини ме, че закъснях, но останахме в конезавода по-дълго, отколкото възнамерявахме — каза ми Ейдриън. — Веднага ще се преоблека и ще дойда да те взема. — С тези думи той изчезна в стаята си за преобличане, където камериерът чакаше вече цял час.

Дори не ми се усмихна, а тонът му беше леден. Все още не ми беше простил, че имах тайни от него.

По дяволите!

Загледах се сърдито в огледалото, докато Жанет довършваше прическата ми.

За всичко съм виновна аз, мислех си. Нараних чувствата му, като не му се доверих.

Гордостта вече нямаше значение. Единственото важно нещо беше Ейдриън да стане отново усмихнат и мил. При първия удобен случай щях да му призная, че го обичам.

25

В шест и половина гостите на сър Чарлс, увеличени със съседите и техните гости, седнаха на официална вечеря. Останалите щяха да пристигнат едва в девет за танците. Седях отляво на сър Чарлс, срещу мен беше дукеса Уорхем, която беше най-високопоставена от гостите и по право седеше вдясно от домакина. Херцогинята, която по време на посещението ни се държеше към мен с хладна учтивост, сега поне не мяташе отровни стрели при всяка среща. Очевидно връзката на лейди Мери с мистър Белертън беше накарала майката да забрави факта, че не е могла да се сдобие със зет като Ейдриън.

Двамата със сър Чарлс обсъждахме надбягванията, конете му, кучетата му и времето. Сякаш бяхме постигнали безмълвно съгласие да не споменаваме маркиз Стейд и днешното заседание на клуба. Когато сър Чарлс трябваше да прояви учтивост и към другата си съседка, аз се разбъбрих със съседа си отляво. Обсъдихме надбягванията, конете му, времето и накрая заговорихме за вероятността Ейдриън да влезе в правителството. Бях много разговорлива по първите три теми, но при последната проявих сдържаност.

— Лорд Данхем, най-добре е да поговорите със съпруга ми относно плановете му за политическа кариера — обясних с подчертана любезност. — Аз не съм в състояние да ви кажа нищо определено.

— Съмненията на Ейдриън по отношение на правителствените действия са необосновани — увери ме сериозно виконт Данхем, който заемаше висок пост в Хоум Офис. — Ние сме загрижени за обществената сигурност, нали разбирате.

Едва прикрих циничната си усмивка. „Обществена сигурност ли — не ме карайте да се смея! Вие сте загрижени единствено за привилегиите си, милорд.“

Усмихнах му се невинно и отговорих:

— Знам, че мъжът ми е много загрижен за съдбата на хилядите ветерани, които се биха смело срещу Наполеон, а сега нямат средства за прехрана.

Лорд Данхем, който за съжаление нямаше брадичка и изглеждаше ужасно, поклати глава.

— Боя се, че повечето от тези бивши войници и моряци станаха най-обикновени престъпници, лейди Грейстоун.

— Хората престават да вярват в законността, милорд, когато законите не са в състояние да напълнят празните им стомаси — обясних високомерно.

Лордът направи опит да се усмихне доброжелателно.

— Надявах се вие да повлияете благоприятно върху съпруга си, милейди, за да го убедите, че е нужно да влезе в правителството на лорд Ливърпул. Това е естественото място за мъж с ранга и уменията на Грейстоун. — Той сведе глава към мен и натърти на следващите си думи: — В крайна сметка лорд Ливърпул няма да остане вечно премиер-министър.

Зяпнах смаяно.

Той успя да вложи в погледа си хумор и пренебрежение.

— Знам, вие сте на мнение, че дук Уелингтън е естественият наследник на лорд Ливърпул, но според нас Грейстоун е по-добрият избор.

Всъщност не бях особено учудена от предположението, че един ден Ейдриън би могъл да стане министър-председател. Нямаше да се учудя и ако събеседникът ми беше заявил, че един ден Ейдриън ще стане крал. Бях учудена от нещо друго.

— Лорд Данхем, какво ви кара да вярвате, че бих имала влияние върху Грейстоун по въпрос като този? — попитах напълно искрено.

Усмивката му стана снизходителна.

— Красивите млади жени винаги упражняват влияние върху съпрузите си, лейди Грейстоун — отговори знаещо той.

Хапнах малко от пълнения дивеч в чинията си. Лорд Данхем си пийна от хубавото вино на сър Чарлс, като ме наблюдаваше над ръба на чашата си. След като преглътнах, заговорих решително:

— Лорд Данхем, единственото, което има влияние върху съпруга ми, е собствената му съвест. Можете да бъдете уверени, че ще стори всичко, което му диктува тя.

Видът на виконта издаде, че този отговор изобщо не му хареса.

След вечеря дамите се оттеглиха, за да се освежат, и когато отново слязох в салона, първите гости вече бяха пристигнали. Хрумна ми нещо и се обърнах с въпрос към дамата, която слизаше след мен по стълбата.

— Лейди Мери, знаете ли случайно кои хора са поканени за днес?

Младата дама кимна сериозно.

— Да, мама и аз помагахме на лейди Барбъри да напише поканите.

Естествено тя искаше да ми внуши, че тя и майка й са идеални гости, докато аз не правя нищо друго, освен да посещавам надбягванията. По дяволите, та нали бяхме поканени именно за надбягванията!

— Поканен ли е и маркиз Стейд?

— Да — отговори веднага тя. — В дома му гостуват семействата Марлон и Стонингтън.

За съжаление на домакинята на танците ще присъстват доста по-малко гости, отколкото е очаквала, помислих си. Не вярвах, че Стейд ще има наглостта да се покаже пред обществото след случилото се в Жокей клуб.

Танцовата вечер беше наистина непринудена. Бяха вдигнали всички килими от салона, столовете бяха наредени покрай стените, музикантите бяха заели места пред камината. Настроението беше много по-весело, отколкото при подобни събирания в Лондон. Нямаше ги и възрастните дами от Алмейк, които само ти разваляха удоволствието със злобните си забележки.

Ейдриън ме избягваше. Не го правеше открито, даже танцува с мен един местен танц. Той никога не би си позволил да ме унижи пред хората. Само той и аз знаехме, че се държи на разстояние.

Стараех се да не унивам. Непрекъснато си повтарях, че явно не съм му съвсем безразлична, след като е толкова дълбоко засегнат от факта, че имах тайни от него. Тази нощ щяхме да бъдем заедно и щях да положа всички усилия да постигна примирие поне в леглото.

В десет и половина музикантите засвириха валс. Бях седнала в един ъгъл с мистър Белертън и сега го помолих:

— Искате ли да танцувате с мен този валс, мистър Белертън?

Младият мъж поклати глава и се усмихна.

— За съжаление Наполеон сложи край на танцовата ми кариера, лейди Грейстоун. Но моля ви, не се занимавайте с мен. Тук има поне дузина мъже, които жадуват да танцуват валс с вас.

Ала аз бях забелязала меланхоличните погледи, които придружителят ми хвърляше към танцовата площадка, и не се отказах от намерението си.

— Ако ме настъпвате по пръстите, няма да охкам и да ви се карам — обещах тържествено. — А когато се танцува валс, всички подгъват колене и никой няма да забележи накуцването ви.

Младият мъж се засмя, но пак се опита да ми се изплъзне.

— Можете ли изобщо да танцувате валс, мистър Белертън?

Лицето му се опъна.

— Да, лейди Грейстоун, мога. За последен път танцувах вечерта преди битката при Ватерлоо.

— Защо се отказахте толкова бързо? — попитах сърдито. — Цяла вечер наблюдавате с копнеж танцуващите. Според мен е глупаво заради едва забележимо куцане да се откажете от нещо, което очевидно ви доставя радост.

Разбрах, че мистър Белертън се ядоса, което не ме учуди, защото го бях нарекла глупак. Реакцията му беше типично мъжка.

— Тук е идеалното място за връщането ви сред танцуващите — продължих с неподозирана от самата мен настойчивост. — Обстановката е непринудена, намираме се в компания на приятели — направих движение, което включваше всички присъстващи, — можете ли да си представите нещо по-добро?

Бедният мистър Белертън се озова в много притеснено положение. Явно много му се искаше да ме прати по дяволите, но отлично знаеше, че не може да постъпи така, а не можеше и да ме накара да се откажа от намерението си. Затова ми заяви с гневен глас:

— Е, добре, лейди Грейстоун, ще танцувам с вас този валс. Но ще ми позволите да се оттегля, ако забележа, че не върви добре.

— Разбрано — отговорих засмяно аз. Взех ръката му и буквално го извлякох на танцовата площадка, преди да е променил намерението си.

В началото стъпките му бяха колебливи и сковани, но той умело спазваше такта и ме водеше без усилие. Минахме по дългата страна на помещението, направихме елегантен завой и продължихме по другата страна. Като ни видяха, някои от танцуващите мъже се ухилиха и ни сподириха с одобрителни коментари от рода на „Чудесно се справяте“ и други подобни. Мистър Белертън не показа признаци на умора и през цялото време се усмихваше.

Когато музиката отзвуча, останахме няколко мига в края на танцовата площадка. На лицето му грееше усмивка. Кимнах гордо и попитах:

— Е, права ли бях?

Младият мъж избухна в смях. Тогава прозвуча гласът на лейди Мери:

— Ричард, ти танцуваш?

Колко умно от нейна страна, че го забеляза!

Обърнахме се към нея. Стори ми се, че не беше особено зарадвана.

— Лейди Грейстоун буквално ме принуди — отговори весело Белертън и се обърна към мен със святкащи очи. — Вие очевидно знаете кое е най-доброто за мен, милейди. Много ви благодаря.

— Е, аз… може би невинаги.

Той се засмя още по-весело, а лейди Мери ме дари със зъл поглед. След това се обърна обвинително към обожателя си:

— А с мен все не искаше да танцуваш!

— Той не искаше да танцува и с мен, но аз го принудих — обясних безгрижно. — Мъжете са много чувствителни по отношение на външните прояви.

— Благодаря ви, лейди Грейстоун — повтори развеселено Белертън.

Погледнах лейди Мери и я съжалих. Бедничката, много добре разбирах в какво състояние е. Тя беше положила огромни усилия да не нарани чувствата на мистър Белертън, беше проявила толкова съчувствие към страха му от бламиране, че се бе примирила с отказа му да танцува. А сега трябваше да види как той танцува валс с мен, и то с удоволствие!

От другия край на залата се чу весел смях. Погледнах бързо натам и видях, че шумът идва от малката група, заобиколила Ейдриън. Лицето му сияеше. Изглеждаше толкова привлекателен, че ми се дощя да се присъединя към групата и да слушам разказите му, но в този момент се появи мистър Круик и ме помоли да му правя компания на вечерята. Сподавих въздишката си и отидох с него в трапезарията.

След като се нахранихме, огледах внимателно салона, но не открих никъде Ейдриън. Не се беше появил и на вечеря, затова бях готова да повярвам, че лорд Данхем го е отвлякъл някъде, за да си говорят за политика. Но при втория оглед видях как вратите към терасата се отвориха и Ейдриън даде път на лейди Мери да влезе. Той затвори вратата, обърна се към лейди Мери и поднесе ръката й към устните си. Погледите им се срещнаха и тя се усмихна. Усетих остро пробождане в сърцето.

Някъде много отдалеч чух гласа на мистър Круик:

— Наред ли е всичко, мила моя? Лицето ви изведнъж побледня.

Не знам какво отговорих. Не знам как излязох от салона. Знам само, че стоях съвсем сама в преддверието, когато ме намери някакъв слуга и ми подаде неколкократно сгъната бележка на сребърна табла.

— Лейди Грейстоун, това е за вас — съобщи той.

Взех бележката, разгънах я и се взрях като замаяна в редиците черни букви, изписани с едър почерк върху кремава хартия. Прочетох написаното и главата ми моментално се проясни.

Ако искате да получите сведения, които разкриват връзката на маркиз Стейд с убийството на Даниел Фицджералд, елате веднага на портичката на кухненската градина.

Подписът гласеше: „Приятел“.

За свое оправдание искам да кажа, че сцената между Ейдриън и лейди Мери, на която току-що бях станала свидетел, беше объркала ума ми и не бях способна да разсъждавам трезво. Много ми се иска да вярвам, че при нормални обстоятелства нямаше да се държа като идиотка. Ала нищо не може да разкраси факта, че грабнах палтото на една от гостенките от закачалката, където висяха всички палта, и се измъкнах незабелязано през една от страничните врати на къщата.

Нощта беше много ясна и много студена. Увих голите си рамене и ръце с взетата назаем наметка и забързах по настланата с чакъл пътека към задната страна на къщата, където беше кухненската градина. Луната висеше ниско над дърветата и разпространяваше бледата си призрачна светлина.

Щом стигнах до градинската портичка, спрях за момент, огледах се и се ослушах. Единственото движение в лунната нощ беше тихото шумолене на ябълковите дървета от другия край на каменната стена, която граничеше с входната алея, използвана от доставчиците. Отворих бавно портичката и влязох в градината.

Някъде пропя славей. Спънах се в края на твърде дългата наметка и спрях, защото вниманието ми бе привлечено към сянката на къщичката за инструменти, построена до стената в ъгъла на градината. Вятърът шумолеше тихо в клоните на ябълковото дърво, аз стоях и се взирах в ивицата светлина под вратата на леката постройка. От другата страна на стената се чу тихо потракване, шум, който издават юздите, когато конят разтърсва глава.

Опасност!

В пристъп на луда паника осъзнах колко глупаво съм постъпила, като съм последвала тайнствената покана съвсем сама. Сърцето ми заби лудо, а когато чух скърцане на стъпки по чакъла зад гърба си, едва не изпищях. Обърнах се рязко с протегнати напред ръце, сякаш исках да отблъсна невидимия нападател, когато той хвърли отгоре ми тежко одеяло, което закри цялата горна част на тялото ми и ръцете ми се заплетоха безнадеждно в гънките. Неизвестният уви одеялото около мен, вдигна ме като чувал и ме понесе, макар че се съпротивлявах отчаяно като пленена котка.

Не отидохме далеч. Похитителят ме хвърли грубо на пода и доста време не можах да си поема дъх след тежкото падане. Докато се осъзная, една силна ръка сграбчи края на одеялото и го издърпа. Изтърколих се по здраво отъпкания глинен под на къщичката.

— Ставай! — Гласът трепереше от гняв и омраза. Ивицата светлина, която бях видяла преди малко, идваше от фенера, който беше напълно достатъчен за ниското помещение. Когато вдигнах глава, видях пред себе си маркиз Стейд — с пистолет насочен право към гърдите ми.

Божичко, изплаках безмълвно. Бях напълно безпомощна.

Сърцето удряше болезнено в ребрата ми. Обходих с поглед стаичката, за да видя имам ли възможност за бягство.

— Ето го малкото зверче — изръмжа мъжът. — Хайде, ставай, какво чакаш! — Нарече ме с още едно име, което не мога да напиша. Станах бавно, без да откъсвам поглед от пистолета. Гневът буквално извираше от него.

Стъпих по-здраво на краката си. Устата ми беше пресъхнала и не бях сигурна, че ще мога да кажа и една дума, но въпреки това опитах.

— Стейд, това няма да ви помогне — заговорих на пресекулки. — Когато убихте баща ми, никой не ви видя, но сега непременно ще ви заподозрат. Ако ме убиете, ще увиснете на бесилката.

Мускулите на тила му изпъкнаха като на разярен бик.

— Напротив, ще се отърва — изръмжа той. — Може да ме заподозрат, но никой няма да може да го докаже. И този път няма да ме видят.

Без да съзнавам какво правя, обгърнах с ръце корема си.

Детето ми, помислих ужасено. Не мога да му позволя да убие детето ми.

Погледът ми претърси отчаяно помещението. На далечната стена бяха наредени градински уреди, но нямах време да стигна до тях.

— Знаете, че няма да останете ненаказан — заговорих отново.

— Ей сега ще ви убия — заплаши той и вдигна пистолета към гърдите ми.

В този момент вратата се отвори с трясък и шумът го накара да се обърне точно в момента, когато натискаше спусъка. Ръката му потрепери, прозвуча изстрел, но куршумът се заби в дървената стена зад гърба ми.

В помещението надвисна черен барутен облак, но аз видях, че на входа беше застанал Хари и стискаше във вдигнатата си ръка дълга маша.

Точно когато се готвеше да стовари тежкото желязо върху главата на Стейд, маркизът стреля повторно. По дяволите, пистолетът му беше с двойно дуло! Изстрелът отекна в мига, когато машата улучи целта си. Двамата мъже се строполиха на пода.

— Хари, Хари! — изпищях задавено. Стейд лежеше безжизнен на пода, от челото му се стичаше кръв. Втурнах се към Хари и неволно го настъпих.

Хари беше ранен в рамото и от черната дупка струеше кръв, но очите му бяха отворени и гласът му беше ясен, когато попита:

— Всичко наред ли е с теб, Кейт?

— Господи, Хари! — изплаках. — Ти си прострелян!

Стейд се помръдна и аз се обърнах стреснато към него. В този момент откъм вратата прозвуча властен глас:

— Кейт! Какво, за бога, става тук?

Ейдриън!

— Слава на бога! — извиках облекчено. — Ейдриън, той простреля Хари!

Ейдриън се втурна към падналия си брат и коленичи на пода. За всеки случай се огледах за оръжие и грабнах една мотика, най-добрия инструмент в такива случаи. Застанах до главата на Стейд, готова моментално да реагирам, ако дойде на себе си.

Ейдриън свали вратовръзката си, за да спре кръвта, която течеше от рамото на Хари. Когато чух стона на ранения, изпитах облекчение. Щом изпитваше болка, значи беше жив!

— Имаш един хубав куршум в рамото, братко — проговори спокойно Ейдриън. — Ще те боли адски, когато докторът го вади, но ще го преживееш.

— Значи ти… получи известието ми? — попита с пресекващ глас Хари.

— Да, благодаря ти, Хари. Справи се чудесно.

Прости думи, просто произнесени, но гърлото ми се сви, когато видях как пръстите на Хари се сключиха около ръката на брат му.

26

Ейдриън ме прати в къщата да повикам помощ и да уведомя лекаря. Останах в салона и когато Хари бе внесен на носилка, внезапно си припомних с болезнена яснота деня, когато загина баща ми.

Облегната на стената, се взирах безмълвно в бледото лице на Хари. Затворих очи, когато го пренесоха покрай мен, и изпрати пламенна молитва към небето. „Моля те, мили боже, не ми отнемай и Хари! Моля те, моля те, моля те! Не и Хари. Не ми отнемай и Хари. Моля те…“

Четиримата силни слуги, които носеха ранения на импровизирана носилка, се запътиха към стълбата. Ейдриън дойде при мен и сложи ръка на рамото ми.

— Той няма да умре, Кейт — изрече тихо, но твърдо той. — Ранен е в рамото.

Притиснах се към него, потърсих утеха в силата му.

— Нали не го казваш само за да ме утешиш? — прошепнах.

— Не, не го казвам просто така. А сега ела с мен горе. Ти си в шок и имаш нужда от спокойствие.

Позволих му да ме поведе нагоре по стълбището, но спрях още на третото стъпало и казах:

— Татко също беше донесен така, когато Стейд го простреля.

— Баща ти е бил улучен в гърдите — отговори със същото спокойствие Ейдриън. — Хари е ранен само в рамото.

Тръгнахме бавно нагоре по стълбата. След четири стъпала пак спрях и го погледнах въпросително:

— Сигурен ли си, че Хари ще оздравее, Ейдриън? Не го ли казваш само за да се почувствам по-добре?

Той отговори на погледа ми и сивите му очи ме погледнаха сериозно, изпълнени с разбиране.

— Вярвай ми, Кейт. Виждал съм всевъзможни рани и можеш спокойно да ми повярваш, като ти казвам, че раната на Хари не е опасна за живота.

Повярвах му. Затворих очи и коленете ми поддадоха, толкова голямо беше облекчението ми. Ейдриън усети, че ще падна, вдигна ме на ръце и ме отнесе в спалнята ни.

— Погрижете се за съпругата ми — нареди той на уплашената Жанет и ме положи на леглото. — Ще дойда пак, когато лекарят прегледа Хари — обеща той и отиде при брат си.

Казах на Жанет да ме съблече и я помолих да запали огън и да си отиде. Увих се в копринената покривка на леглото и седнах в големия люлеещ се стол пред камината, за да се моля за Хари.

Минаха няколко часа, преди Ейдриън да се върне. Когато ме видя в стола пред камината, той се намръщи недоволно и заяви:

— Трябваше да бъдеш в леглото.

— Не можех да заспя, преди да разбера какво е казал лекарят.

Ейдриън прекоси бавно помещението и се облегна на перваза на камината, откъдето можеше да вижда лицето ми. Изглеждаше толкова уморен, че сърцето ми се сви от божа.

— Лекарят извади куршума — обясни той. — Хари се държа много смело. Налях го с бренди и сега спи. Ще се преоблека и ще ида в стаята му, в случай че има нужда от нещо.

— Толкова съжалявам, Ейдриън — проговорих с треперещ глас. — Само аз съм виновна за раняването на Хари. Ако не се бях държала като глупачка, това никога нямаше да се случи.

Ейдриън ме погледна с потъмнели очи.

— Така е, Кейт, постъпила си глупаво и необмислено. Как ти хрумна да отидеш сама в градината посред нощ?

— Изобщо не помислих, че може да е клопка — отвърнах съкрушено. — Не мога да си обясня как Хари е разбрал къде да ме търси…

Около устата на мъжа ми се врязаха дълбоки резки на умора. Като че не беше спал от три дни.

— Взела си палтото на мис Елсуърт — отговори той. — Тя и Хари искали да се разходят в градината и отишли да вземат палтото й, но не го намерили. На неговото място Хари намерил съобщението, което си получила. Явно си го оставила, без да се замислиш. Цяло чудо е, че Хари го е прочел.

Гледах го втренчено.

— Защо го е направил?

Ейдриън поклати глава.

— Ще го попитаме, когато се почувства по-добре. Онова, което ти разказах дотук, е версията на мис Елсуърт.

— Значи Хари е прочел съобщението, грабнал е машата и е хукнал да ме спасява?

— Точно така. Но първо помолил мис Елсуърт да ми донесе писмото. — Сенките около очите и бръчките около устата се задълбочиха. — Добре че не е тръгнал лично да ме търси. Ако го беше направил, щеше да закъснее фатално.

— Ейдриън, Стейд искаше да си отмъсти — обясних глухо. — Искаше да ме убие, защото го изобличих пред Жокей клуб. — Потреперих от внезапен студ и се увих по-плътно в одеялото. — Той е зъл човек, зъл и отмъстителен.

— Права си — отговори беззвучно Ейдриън и извърна лице.

Копнежът ми да се сгуша в обятията му беше толкова силен, че изпитвах болка. Но разстоянието между нас беше не само телесно. Моята необмислена постъпка едва не бе убила брат му. Нима можех да очаквам, че ще се опита да ме утеши? Можех ли да посмея да му предложа утеха?

Стиснах одеялото с такава сила, че кокалчетата на пръстите ми побеляха.

— Много съжалявам — повторих.

Ейдриън ме погледна намръщено.

— Не разбирам защо не си изпратила за Хари, когато си получила съобщението на Стейд.

Макар че бях много развълнувана, не ми убягна, че той не бе попитал защо не съм изпратила за него. Разстоянието помежду ни се увеличаваше с всяка дума.

— Защото изобщо не бях в състояние да мисля — отговорих с мъка. — Едва в градината осъзнах каква грешка съм извършила, но Стейд ме залови, преди да съм успяла да се върна в къщата.

— И те е завлякъл в къщичката?

— Да. — Гласът ми укрепна. — Искаше да ме застреля и пръстът му беше на спусъка. Точно в този момент се появи Хари и се нахвърли върху него в гръб, така че изстрелът пропусна целта си. Хари го удари с машата по главата и падайки, Стейд даде втори изстрел. Той рани Хари. Двамата паднаха едновременно.

Мълчание. Ейдриън несъзнателно прокара длан по лицето си.

— Толкова съжалявам — повторих като папагал, който е научил само тези думи.

Ейдриън свали ръката си и ме дари с принудена усмивка, в която очите му останаха безучастни.

— Все пак тази нощ ни донесе и нещо добро — проговори той.

— И какво е то? — попитах объркано.

— Веднъж ми каза, че Хари много иска да извърши нещо героично, помниш ли? Е, днес той наистина се прояви като герой, Кейт. Спаси ти живота.

Примигнах.

— Изобщо не бях помислила за това, но си прав, Ейдриън. Ако Хари не беше дошъл точно навреме, сега щях да бъда мъртва.

— Да, и дори е ранен. След ден или два ще бъде изпълнен с възхищение към себе си.

Погледнах дълбоко в сериозните му очи.

— Хари няма да умре, нали? — Гласът ми пресекваше.

— Не, Кейт, Хари няма да умре. — Ейдриън се отблъсна от камината. — Но аз трябва да бъда до него. Няма да се учудя, ако вдигне температура.

— Бих искала да ти правя компания — предложих колебливо.

Той отказа, без да се колебае.

— Иди си легни, Кейт. Изглеждаш като призрак. Преживяла си страшен шок, а не бива да рискуваш да загубиш детето.

— Не, разбира се, че не — отговорих измъчено.

— Тогава си легни — повтори той. — Можеш спокойно да предоставиш Хари на мен.

Хари се събудил малко преди разсъмване с висока температура. Лекарят дошъл пак и му предписал някаква отвара. Предложил също да му пуснат кръв, но Ейдриън отказал.

Денят се влачеше безкрайно бавно. Следобед останах два часа при Хари, за да може Ейдриън да поспи. Трескаво горящите очи и зачервената кожа на ранения ме уплашиха до смърт. Ала умът му беше ясен. Той ме позна и направи шеговита забележка за вниманието, с което го обграждаме.

— Хари, чувствам се толкова виновна — признах през сълзи аз. — Ако не бях направила онази глупост, нямаше да те ранят. Но съм ти безкрайно благодарна. Ти ми спаси живота.

— Онзи негодник щеше да те застреля.

— Да, наистина щеше да го направи. Никога през живота си не съм била толкова радостна да видя някого, както теб в онзи страшен миг. — И повторих: — Ти ми спаси живота.

Очите му засвяткаха дяволито.

— Ще ми дадеш ли глътка вода, Кейт?

— Разбира се.

Седнах до него, улових ръката му и заговорих за незначителни неща. След малко вниманието му се отклони и погледът му се устреми към вратата.

Когато най-после се появи Ейдриън, Хари го посрещна с видимо облекчение.

— Е, как си, момчето ми? — попита бащински големият брат и седна насреща ми от другата страна на леглото.

— Добре съм — отговори с усмивка Хари. — Кейт е много внимателна към мен.

— Така си и мислех, но ще трябва да се задоволиш с моята компания. Кейт ще се разходи в градината с лейди Мери.

Разходка с лейди Мери? Това бе последното, което бих искала да върша в момента, но не можех да откажа. Станах и промълвих:

— Колко мило.

Ейдриън сложи ръка върху челото на Хари.

— Още съм топъл — промърмори брат му.

— При рана от куршум често се вдига температура — обясни Ейдриън. — Виждал съм го хиляди пъти. След няколко дни ще си отново на крака, Хари.

Младият мъж устреми поглед към лицето на брат си и Ейдриън му се ухили.

— И не смей да се оплакваш, братчето ми. Намираш се в хубава топла къща, лежиш в меко легло, до което стои красива жена и се възхищава от героизма ти. Трябва да знаеш, че това е много по-добре от някаква си мръсна палатка в Испания!

— Нямах представа, че се оплаквам — промърмори Хари.

Ейдриън хвърли бърз поглед към мен и с едва забележимо движение на главата ми посочи вратата. Целунах горещото чело на Хари.

— По-късно ще намина пак.

Той кимна.

— Време за следващата доза лекарство — обяви Ейдриън и Хари простена недоволно.

Оставих ги сами.

Лейди Мери ме очакваше в горния край на стълбището. Тъй като не ми хрумваше никакво извинение, за да откажа разходката, тръгнах с нея. На терасата към нас се присъедини мистър Белертън.

— И вие ли имахте висока температура след раняването си, мистър Белертън? — попитах страхливо, докато вървяхме по една от настланите с чакъл алеи в градината на лейди Барбъри.

— Но разбира се, лейди Грейстоун — отговори той.

Почувствах се малко по-добре.

— Разтревожена съм, че девер ми има температура — доверих му. — Изглежда много зле.

— Къде е ранен, лейди Грейстоун?

— В дясното рамо.

— Куршумът остана ли в раната?

— Да, лекарят трябваше да го извади.

— Затова е вдигнал температура — заключи мистър Белертън. — Винаги става така, когато изваждат куршум от тялото.

— Но пациентът винаги се възстановява, нали? — Не можех да скрия страха си.

— В повечето случаи — отговори кратко мистър Белертън.

Спрях като ударена.

— В повечето случаи? Мъжът ми каза, че според него Хари ще се оправи.

— Щом Грейстоун го е казал, значи нямате причина за тревога, милейди — успокои ме мистър Белертън. — Той е виждал достатъчно ранени, за да може да си позволи категорична оценка.

И аз все това си повтарях. Но не можех да не забележа тревожната бръчка между веждите на Ейдриън, докато гледаше брат си. Не можех да бъда уверена в благоприятния изход.

— Според мен причината за огромните ни загуби в Испания е била главно в недостатъчните грижи и лошото обслужване на ранените — намеси се лейди Мери. — С вашия девер случаят е съвсем друг, лейди Грейстоун.

Не ми беше приятно да приема утеха от тази жена, но забележката й наистина ме успокои. Кимнах и продължих пътя си.

— Какво всъщност се случи през нощта, лейди Грейстоун? — попита лейди Мери. — Днес в къщата се носят какви ли не слухове. Знаете ли, че след мистър Удроу внесоха в салона и маркиз Стейд?

Загубих ума и дума.

— Какво!? Стейд… още ли е тук?

— Не — отговори мистър Белертън. — Днес го откараха в дома му със собствената му карета.

Двамата не изразиха гласно любопитството си, но ме погледнаха с такава надежда, че не можех да се покажа неучтива.

— Наистина ли никой в къщата не знае какво се случи? — попитах.

Двамата поклатиха глави.

Реших, че е най-добре всички да узнаят истината. Ако продължавахме да пазим случилото се в тайна, щяха да се разпространят най-невероятни слухове.

— Е, можете да бъдете уверени, че не съм се опитала да избягам със Стейд — заговорих иронично.

Лейди Мери и мистър Белертън размениха многозначителни погледи.

По дяволите, изругах наум. Тези хора наистина правят спекулации.

— Надали има човек в къщата, който да вярва в подобен слух, лейди Грейстоун — увери ме лейди Мери.

Ха!

— Най-добре е да ви разкажа подробно какво се случи — отговорих и точно това направих. Когато свърших, двамата не бяха в състояние да скрият смайването си.

— Какъв негодник — промърмори съчувствено мистър Белертън.

— Надявам се да го насекат на парчета и да изложат главата му на лондонския мост — заключих кръвожадно.

— Не мога да ви обвинявам за това желание — съгласи се лейди Мери.

Ако снощи не бях видяла Ейдриън да целува ръката й, щеше да ми стане симпатична.

— Не ми се вярва, че днес постъпват с престъпниците по този начин — отзова се развеселено мистър Белертън.

— Жалко — отвърнах сърдито аз.

— Можете да бъдете уверена, че той ще бъде привлечен под отговорност за нападението срещу вас — успокои ме младият мъж. — Това престъпление заслужава много по-тежко наказание, отколкото беше изключването от Жокей клуб.

Думите му щяха да ме направят истински щастлива, ако не беше тревогата ми за Хари.

Надвечер температурата на ранения се покачи и Ейдриън прекара втора нощ до леглото му. Лекарят донесе други отвари и отново предложи да му пуснат кръв, но Ейдриън пак отказа.

На следващата сутрин температурата беше спаднала. Челото му беше хладно и когато влязох в стаята му в седем, той спеше спокойно. Ейдриън, който беше прекарал нощта в кресло до лег лото му, също спеше, вдигнал крака на едно столче. Косата му беше разрошена, по бузите и брадичката му се виждаше набола брада. Не беше свалил жакета си, но беше без вратовръзка.

Възползвах се от обстоятелството, че спеше и се наведох да го целуна по челото. Той се събуди веднага.

— Ти ли си, Кейт? — прошепна сънено.

— Да. Хари няма температура, Ейдриън! Пипни челото му съвсем хладно е!

— Знам. Температурата спадна преди два часа. — Той се освободи от одеялото, с което се беше завил. Ресните се увиха около копчетата му и трябваше да му помогна да ги махне. Докато ръцете ми го докосваха, той не се помръдваше. След това стана и отиде до леглото. Огледа спящия, кимна доволно и се обърна към мен. Отвори уста да каже нещо, но се прозя измъчено.

— Това означава, че Хари ще оздравее, нали? — попитах страхливо.

— Разбира се. — Ейдриън прокара ръка по лицето си, опитвайки се да се събуди. — Сега трябва да чакаме раната да се затвори. — Той разтърка глава с пръсти и косата му се разбърка още повече.

— Моля те, Ейдриън, легни си — проговорих съвсем тихо. — Аз ще остана при Хари, докато се събуди.

— Но това не е нужно — възпротиви се той. — Нали поспах малко в креслото.

— Изглеждаш преуморен.

Той поклати глава и отново се прозя.

Отидох до вратата и я отворих.

— Ейдриън, трябва веднага да си легнеш — настоях.

Той се опита да прикрие следващата прозявка, но не успя.

— Може би си права — предаде се най-сетне той. — Наистина имам нужда от няколко часа сън.

Погледнах босите му крака.

— Къде са ботушите ти?

— Май ги оставих до огъня — отговори колебливо той и хвърли поглед през рамо.

Донесох ботушите и му ги пъхнах в ръцете, след което го побутнах към вратата. Ейдриън кимна уморено, но на прага спря още веднъж и помоли:

— Повикай ме, щом дойде лекарят.

— Обещавам ти — отговорих твърдо. Той излезе в коридора, а аз затворих тихо вратата и седнах до леглото на Хари.

Хари се събуди в девет и изръмжа, че е гладен. Една прислужница донесе чаша бульон и го нахраних, защото той не можеше да държи лъжицата. След това отново заспа.

Малко преди обед се събуди отново точно когато трябваше да дойде лекарят, за да му смени превръзката. Казах му, че чакаме лекаря, и той се намръщи.

Прехапах устни и проговорих с мъка:

— Чувствам се толкова виновна, като те гледам как страдаш.

Мрачното му лице моментално се разведри.

— Не бива да се измъчваш, Кейт — отговори рязко той. — Раната ми е лека. След няколко седмици ще бъда съвсем здрав.

Опрях лакти на леглото и заявих твърдо:

— Ако не беше дошъл точно навреме, сега щях да гния под земята, Хари.

Той престорено потрепери.

— Защо винаги избираш такива драстични думи?

— Казвам истината. — Приближих главата си до неговата. — Ейдриън каза, че си намерил бележката на Стейд в стаята с палтата. Попитах го какво те е накарало да я прочетеш, но той не можа да ми отговори.

— Видях името ти — отвърна бавно той. — Знаеш, че никога не чета чужди писма, но като видях тази бележка, изпитах някакво странно чувство. Изобщо не помислих редно ли е, грабнах я и я прочетох.

— И веднага си тръгнал да ме търсиш!

Той кимна.

— Дадох писмото на мис Елсуърт и я помолих да потърси Ейдриън. После грабнах първия тежък предмет, който ми попадна пред очите, и хукнах към градината. Защото веднага бях разбрал, че ще се случи нещо лошо. Нещо много, много лошо.

Наведох се над него и го целунах съвсем леко по устата.

— Благодаря ти, Хари — прошепнах трогнато.

Бледите му бузи се оцветиха в тъмночервено.

— Ти спаси два живота — доверих му с усмивка.

— Два ли? — Той ме погледна объркано.

— Надявам се, че ще станеш кръстник.

Най-после Хари разбра за какво намеквах и лицето му грейна в усмивка. Посегна към пръстите ми със здравата си ръка и ги стисна развълнувано.

— Това е чудесна новина, Кейт!

Стиснах ръката му и пошепнах:

— О, Хари, толкова ме беше страх за теб… — Сълзите, които в последно време изобщо не можех да удържам, потекоха по бузите ми.

— Аз съм съвсем добре, Кейт — побърза да ме увери той. — Затова, ако обичаш, си спести тревогите.

Примигнах и се опитах да се овладея.

— Изглеждаш ужасно — прошепнах с добре изигран ужас и подсмръкнах. — Не понасям небръснати мъже. Всъщност аз изобщо нямах представа, че ти расте брада, Хари. — Плъзнах ръка по сребърните косъмчета на бузата му.

Погледът на Хари се устреми към вратата.

— Ейдриън! — извика зарадвано той. — Вече се питах къде си изчезнал.

Косата на Ейдриън беше грижливо сресана, бузите избръснати, дрехите му бяха в пълен ред и въпреки това изглеждаше така, сякаш всички мускули под кожата му се бяха опънали.

— Как се чувстваш, Хари? — попита с привидна небрежност той.

— Много добре — отговори брат му. — Кейт през цялото време ми говореше и почти забравих болките в рамото.

Ейдриън застана с гръб към мен и не можах да видя лицето му, но когато проговори, тонът му беше напълно равнодушен:

— Да, Кейт може да бъде много изобретателна.

— Можеше да си починеш още малко — усмихна се Хари. — Сигурно си напълно изтощен, Ейдриън. През последните два дни беше винаги до мен, когато отварях очи.

— В армията свикнах да спя винаги и навсякъде, където имах сгоден случай — отговори Ейдриън. — През последните дни спах чудесно в креслото до леглото ти.

— Е, трябва да призная, че съм ти много благодарен за присъствието — промълви с леко смущение Хари. — Благодаря ти, Ейдриън.

— Аз трябва да ти бъда благодарен — отговори сериозно мъжът ми. — Все пак ти спаси живота на Кейт, Хари.

27

Дойде лекарят и потвърди, че състоянието на Хари се е подобрило значително. Когато трябваше да сменят превръзката, ме изпратиха навън. Слязох в салона, за да занеса добрата вест на домакините ни.

Повечето гости си бяха заминали предния ден, тъй като надбягванията бяха свършили. Освен моето семейство бяха останали само мистър Белертън, лейди Мери и майка й. Всички бяха много загрижени за Хари и сър Чарлс Барбъри заяви, че са склонни да изправят Стейд пред съда, ако дам съгласието си да се явя като свидетел.

— За съжаление това ще бъде тежко изпитание за вас, мила — завърши извинително той.

— С радост ще застана на свидетелското място — отговорих твърдо. — Сигурна съм, че и Хари ще даде показания.

Сър Чарлс въздъхна.

— Да… Хмм… Боя се, че това не може да се избегне. Този път Стейд няма да се измъкне ненаказан. Опитът за убийство на графиня Грейстоун тежи много повече от кражбата на коня.

Много ми се искаше да го попитам дали щяха да осъдят Стейд, ако се беше опитал да убие обикновената мис Фицджералд, а не съпругата на граф Грейстоун, но бях достатъчно умна да си замълча.

Ейдриън слезе да обядва с нас.

— Брат ми спи — отговори той на загрижения въпрос на сър Чарлс. — Смяната на превръзката е доста болезнена процедура.

Бедничкият Хари…

Ейдриън дари домакина си с разкаяна усмивка.

— Сигурно не сте очаквали да се задържим толкова дълго в дома ви, сър Чарлс. Много съжалявам, но не ми е възможно да пренеса брат си в Лондон през следващите няколко дни.

— Скъпи лорд Грейстоун! — Сър Чарлс разпери ръце и продължи успокоително: — Бъдете уверен, че за мен е удоволствие да удължите престоя си в дома ми. Не ви разрешавам да пътувате, преди състоянието на мистър Удроу да се е подобрило.

— Много сте добър — отговори искрено Ейдриън.

— Е, чак пък толкова! Гледайте на Харли хол като на свой дом. И не се колебайте да искате всичко, от което се нуждаете. За мен е чест да пребивавате в дома ми.

Ейдриън отговори учтиво на този емоционален изблик и най-после седнахме на масата.

Следващите дни минаха бавно. Хари се чувстваше много по-добре и непрекъснато се оплакваше, че му е скучно. Прекарвах много време до леглото му, за да го развеселявам. Часове наред играехме пикет и загубите ми бяха зашеметяващи.

С Ейдриън живеехме като двама непознати, принудени да споделят една квартира, като през цялото време се стараехме да не си пречим и да се срещаме колкото се може по-рядко. Смелото ми решение да му призная любовта си беше заличено в момента, когато видях как нежно целуна ръка на лейди Мери.

Съзнавах, че необмислената ми и прибързана постъпка онази вечер, която едва не бе струвала живота на брат му, го е настроила срещу мен. Само вроденото му великодушие не му разрешаваше да заговори открито за това, но аз усещах презрението му в студенината на погледа, чувах го в равнодушния тон, когато беше принуден да се обърне към мен по някой, засягащ и двама ни, въпрос.

Бях достатъчно честна да не му се сърдя, че ме укорява строго за проявената глупост — аз самата се обвинявах горчиво за стореното, — но не можех да му простя за лейди Мери. За да влошат още повече нещата, херцогинята и дъщеря й също останаха в Харли хол. Това ми даде обилен материал за самоизмъчване, като непрекъснато си рисувах как лейди Мери и съпругът ми се разхождат в градината или излизат на езда под ярката слънчева светлина, докато аз съм принудена да си стоя вкъщи и да играя пикет с все по-раздразнителния Хари.

Когато Хари най-после се разбунтува и изиска от лекаря да му разреши да се върне в Лондон, аз веднага застанах на негова страна. Лекарят отстъпи пред настояванията ни и заяви, че можем да тръгнем още на следващата сутрин. Вечерта слязох в салона с много по-ведро лице. От сърцето ми беше паднал камък. Постоянно си повтарях, че за последен път ще седна на масата с лейди Мери и ще си разменяме учтивости.

Лорд Барбъри ме поздрави в салона с крайно неприятна вест. Преди два дни маркиз Стейд избягал от къщата си и не могли да го заловят. Предполагали, че е потърсил убежище на континента, тъй като видели яхтата му в пристанището на Алдебърг.

Лорд Барбъри ми съобщи всичко това с такова преувеличено съжаление, че побеснях от гняв.

— Искате да кажете, че Стейд изобщо не е бил арестуван, така ли? — попитах рязко.

Явно тонът ми го обезпокои, защото хвърли нервен поглед към Ейдриън, който стоеше зад мен.

— Не забравяйте, че той беше ранен, лейди Грейстоун — проговори неспокойно той.

— Нямах представа, че един удар по главата може да изкупи опит за убийство — отговорих още по-сърдито.

Лорд Барбъри погледна отново към Ейдриън, но тъй като мъжът ми не каза нито дума, се принуди да отговори.

— Естествено раняването не оправдава извършеното от него, мила моя. Исках само да кажа, че властите очевидно са сметнали раняването му за достатъчно тежко, за да не го арестуват.

— Никой ли не помисли, че трябва поне да се охранява къщата му? — продължих безмилостно.

— Ами… да, явно не са помислили — отговори сър Чарлс.

Усетих как някой застана до мен и познах парфюма на Луиза. Сетих се още нещо и отново се обърнах към лорд Барбъри:

— Яхтата на Стейд все още ли е в пристанището на Алдебърг?

Домакинът ме погледна нещастно.

— Ами… не — отговори едва чуто той.

— Никой ли не заподозря нещо лошо, когато яхтата му изненадващо се появи в пристанището, преди да го арестуват? — попитах гневно.

Лорд Барбъри реагира с мълчание.

— Лейди Грейстоун, Стейд никога няма да се завърне в Англия — отговори ми вразумително мистър Белертън. — Ще прекара остатъка от живота си в изгнание. Това е много тежко наказание.

— За мен не е — отговорих решително.

В този момент получих подкрепа от жената, която се опитвах да намразя.

— Аз съм напълно съгласна с лейди Грейстоун — заяви лейди Мери. — Според мен цялата история със Стейд е жалък провал.

— Това е и моето мнение — подкрепи я убедено Луиза.

Най-после в разговора се намеси Ейдриън.

— Мисля, че лейди Барбъри очаква да седнем на масата.

По време на вечерята бях в ужасно настроение. Беше ми ясно, че властите бяха благоприятствали бягството на Стейд и нямаха намерение да го преследват. Колкото повече размишлявах, толкова повече се усилваше гневът ми. Когато веднага след вечеря заявих, че ще се оттегля, лорд Барбъри въздъхна облекчено.

Хвърлих поглед в стаята на Хари с надеждата да го заваря буден и да му разкажа какво се е случило, но той спеше дълбоко и спокойно. Разочарована, продължих по коридора към спалнята, която споделях със съпруга си. Жанет не беше там, но аз и нямах намерение да я викам. Затворих вратата и се заразхождах нервно напред-назад.

Ейдриън се качи горе след около час, а аз все още кръстосвах пред камината. Щом чух стъпките му, се обърнах като ужилена и изкрещях:

— Нарочно са го оставили да избяга!

Той затвори вратата зад гърба си и пристъпи към мен.

— Да, Кейт, боя се, че си права.

— Но защо, за бога? — Все още не бях намерила отговора на този въпрос. — Никой не оспорва вината му. Защо просто го оставиха да избяга? — Бях разпуснала косата си и сега напразно се опитвах да пригладя разбърканите къдрици. — Нищо не разбирам — промълвих безпомощно.

Ейдриън въздъхна.

— Кейт, ти си единственият човек, който не разбира. При това обяснението е съвсем просто. Властите улесниха бягството на Стейд, за да спестят на английската аристокрация неловкостта да води съдебен процес пред Горната камара.

Гледах го, без да кажа нито дума.

— Може би не ти е съвсем ясно — продължи той, — че като член на Горната камара Стейд може да бъде съден само от равни нему хора.

— Не ме е грижа къде ще се състои процесът — отговорих сърдито. — Искам само справедливост, Ейдриън.

Той реагира с вдигане на раменете. Как смееше!

— Всички искат справедливост, Кейт — отвърна уморено той, — но твърде малко я получават. Белертън каза истината. Стейд ще бъде достатъчно наказан с пожизнено изгнание.

— Ти като че ли одобряваш поведението на властите? — попитах смаяно.

— Какво поведение? Никой не е помогнал на Стейд да избяга — отговори той. — Измъкнал се е със собствени сили и средства.

— Има твърде много престъпления, допуснати поради чужда небрежност, Ейдриън — отговорих гневно. — Не се опитвай да ми втълпиш, че бягството на Стейд не е плод на тайно разбирателство.

Сивите му очи бяха тъмни като зимно небе.

— Кейт, по-добре е да обсъждаш грижите си с Хари, а не с мен. Аз съм възрастен човек и не мога да си позволя да мечтая за съвършен свят.

Пред очите ми се спусна червена мъгла. Стиснах ръце в юмруци, но веднага ги скрих в полите си, защото щях да го ударя. Погледнах го с цялата си надменност и попитах през здраво стиснати зъби:

— Ти ме смяташ за дете?

— Не, макар че явно не си в състояние да схванеш реалната ситуация — отговори равнодушно той.

— Стейд уби баща ми. — Дишането ми пресекваше. — Не искам той да си живее спокойно в Париж, Ейдриън. Искам да бъде наказан със смърт.

— Той се опита да те убие. Опита се да убие брат ми. Аз не изпитвам съчувствие към Стейд. Но въпреки това съм на мнение, че изгнанието е най-доброто решение.

Ейдриън беше твърд и непоколебим, както винаги, но аз усетих в тона му нещо като умора и униние, което веднага събуди вниманието ми.

— Защо? — попитах много по-меко.

Той отиде бавно до камината и се загледа в пламъците.

— Защото ще бъде много лошо да съсредоточим вниманието на страната върху един престъпник, който в крайна сметка няма никакво значение.

При тези думи отново ме обзе луд гняв, но не реагирах. Ейдриън очевидно очакваше гневно избухване, но когато то не последва, се обърна бавно към мен.

— Структурата на нашето общество и без това е силно увредена, а един процес в Горната камара ще допринесе значително за увеличаване на съществуващото разделение. Реформаторите ще използват случая за нови атаки срещу аристокрацията, а правителството ще бъде принудено да се отбранява и ще гласува много по-твърди и дори жестоки мерки срещу народа. Процесът срещу Стейд не може да донесе нищо добро. Дори напротив, може да отприщи непредвидими процеси.

Стоях пред него, неспособна да отговоря. Той ме погледна и направи опит да се усмихне.

— Виж, Кейт, не твърдя, че именно тези мотиви са накарали Барбъри да улесни бягството на Стейд.

Бях сигурна, че мотивите на домакина ни са били съвсем други. Лорд Барбъри и подобните му бяха загрижени единствено да избегнат скандала.

Сведох глава.

— Не бях помислила за това… Твоите аргументи са ми толкова чужди…

— Това ми е напълно ясно, Кейт.

Отново се опитах да прибера непокорната си коса.

— Ейдриън — проговорих задавено, вдигнах поглед към него и прехапах устни.

Той присви очи и устреми поглед към гърдите ми. Неволно проследих погледа му и видях, че една черна къдрица се е мушнала в дълбокото деколте на вечерната ми рокля. Погледнах отново в коравото загадъчно мъжко лице насреща си и усетих как ме заля гореща вълна на желание.

Не знам кой от двама ни направи първата стъпка, но телата ни се срещнаха и аз усетих на гърдите си гореща целувка. Отметнах глава назад и цялата се прилепих към него. Усещах всяка частица от тялото му върху себе си. Любовта ми беше като буен поток, който извираше от самата ми същност и ме заливаше цялата.

Устата му се придвижи от гърдите към устните ми и аз го приех с готовност. След дълги замайващи целувки той вдигна глава и проговори дрезгаво и несигурно:

— Хайде да отидем в леглото, Кейт.

Съблякохме се с невиждана бързина и сръчност и само след минута вече лежах гола под него. Устните му отново завладяха моите. Зарових пръсти в косите му и го притиснах към себе си, задъхана от възбуда. Целувките му достигаха до всеки мой нерв. Плъзнах ръце по голия му гръб, забих нокти в плътта му и настойчиво произнесох името му.

Той знаеше точно какво искам и когато го усетих дълбоко в себе си, грамаден и горещ, простенах от наслада. Устните ни непрестанно се търсеха и аз затворих очи, за да се съсредоточа в мощните му тласъци. Отново и отново милвах гърба му, гладката кожа, твърдите мускули, силните кости.

Устата му помилва бузата и ухото ми.

— Кейт — прошепна дрезгаво той. — О, Кейт!

Притиснах се до него и му позволих да проникне още по-дълбоко. Ако иде още по-навътре, помислих си, ще стигне до детето ни.

Косата му галеше бузата ми и аз усетих как цялата се размекнах, предадох се, позволих му да стигне до самата ми същност…

Той продължи да се движи в мен, докато ме изтласка на края на леглото. Изпълни ме цялата и когато най-сетне дойде експлозията, насладата беше почти болезнена. Усетих с цялото си същество треперещия му оргазъм и се вкопчих в него, защото бях убедена, че ще се разпръсна на милиони искрящи частици и ще се разтворя в пространството.

Притиснах лице към влажното му от пот рамо и си помислих, че в моменти като този бяха убедена, че съм истински омъжена.

Когато се прегръщахме и си почивахме след това, връзката ни беше дълбока и съвършена и напълно задоволяваща. Искаше ми се утрото никога да не идва.

Ала следващото утро дойде както обикновено и с Ейдриън продължихме да играем ролите си на учтиви далечни познати. Потеглихме за Грейстоун в късния преди обед, Хари в каретата с Луиза и мен, Ейдриън и Пади на коне. Пътуването беше дълго и уморително, но Хари настоя да не почиваме по пътя. Когато най-сетне го настанихме в собственото му легло, и двамата бяхме изтощени до крайност.

След два дни заведох Луиза в Ламбърн Мейнър и я представих на мисис Ноак. Пихме чай в кухнята и обменяхме клюки за съседите, така че като цяло посещението мина много приятно. Бях много облекчена от разбирателството между двете, защото не знаех какво щях да направя, ако Луиза и мисис Ноак не си бяха допаднали. Ала когато доверих на старата икономка, че Луиза вероятно ще й стане господарка, тя се зарадва искрено.

Бяхме от около една седмица вкъщи, когато реших да отида в Нюбъри, за да взема книги от заемната библиотека. Преди да тръгна, слязох в библиотеката да попитам Хари дали иска да му донеса нещо от града.

Той лежеше на дивана, облечен в копринен халат, и четеше „Морнинг пост“.

— Не мога да повярвам, Кейт, виж какво пише днес в графата за обявленията — посрещна ме той.

— Бедничкият, ти явно скучаеш до смърт, щом четеш дори обявленията за годежи — подразних го аз, но послушно посегнах към вестника и хвърлих поглед към обявата, която ми бе посочил. А там черно на бяло беше написано, че лейди Мери Уестън и мистър Ричард Белертън са решили да сключат брак.

Дълго гледах мълчаливо обявата. След това върнах вестника на Хари и попитах тихо:

— Ейдриън видя ли го вече?

— Показах му го преди малко — съобщи с усмивка Хари. — Оказа се, че той е знаел отпреди и не се изненада. Лейди Мери му се доверила в Харли хол.

Сега вече загубих ума и дума. Отворих уста и не можах да я затворя.

— Какво ти стана, Кейт? — попита уплашено Хари.

— Тя му е казала?

— Точно така. Самият Ейдриън ми го каза преди малко.

— В Харли хол?

— Точно така — повтори нетърпеливо Хари.

— А каза ли ти кога?

Хари въздъхна театрално и извъртя очи.

— Моля те, важно е — настоях напрегнато аз.

— Доколкото си спомням, казала му го е под най-строга тайна вечерта, когато бяха танците.

— А каза ли ти случайно дали са били вън на терасата? — попитах с треперещ глас.

— Май че беше точно така.

— Велики боже…

Хари сгъна вестника и го сложи на столчето до дивана.

— Няма ли най-после да ми обясниш какво означаваше този подробен разпит? — попита сърдито той.

— О, Хари, аз съм глупачка!

Хари се ухили.

— Това не е новост за мен.

Бутнах на пода „Морнинг пост“ и се отпуснах тежко на столчето. Така лицето ми беше на еднаква височина с това на Хари. Погледнах го сериозно и се изповядах:

— Бях ужасно ядосана на Ейдриън, защото видях как целуна ръка на лейди Мери на влизане от терасата. Повярвах, че все още е влюбен в нея. Но сега вярвам, че е било само галантен жест, когато тя му се е доверила за годежа.

Хари ме погледна изумено.

— Наистина ли си вярвала, че Ейдриън е влюбен в лейди Мери? Ти да не си си загубила ума, Кейт?

— Слушай, Хари, имах напълно сериозни основания да го вярвам — защитих се аз. — Все пак Ейдриън щеше да се жени за нея, преди Шарлууд да го принуди да ме вземе за жена. Защо да не вярвам, че продължава да я обича?

— Ейдриън е влюбен, скъпа моя, но не в лейди Мери — заяви високо и ясно Хари.

Погледнах го с копнеж.

— Мислиш ли, че ме обича поне малко?

Хари ме погледна съчувствено, като че имаше пред себе си идиотка.

— Кейт, Ейдриън не отделя поглед от теб. Ти си го омагьосала. Не мога да проумея как така не го усещаш.

Гледах го замаяно, неспособна да кажа нито дума. Ами ако Хари имаше право?

— За съжаление Ейдриън ми е много сърдит — промърморих унило. — Първо, защото по моя вина едва не те убиха, и второ, защото още преди това предизвиках гнева му. Не биваше да крием от него, че разследваме смъртта на татко. Това го обиди.

— Не преувеличавай, Кейт.

— Не преувеличавам — отговорих мрачно. — Когато го помолих да дойде с мен на изслушването в Жокей клуб, той отказа категорично. Заяви ми, че не се нуждаем от него и че дотогава сме се справили много добре и сами.

Хари потърка съвършено оформения си нос.

— Е, ако това не казва всичко, тогава не знам…

— Какво искаш да кажеш?

— Велики боже, Кейт! Защо не помислиш малко? Знаеш ли, че Ейдриън никога не се е цупил? Никога! Ти го докара дотам!

Припомних си разговора с Ейдриън и се сетих още нещо.

— Знаеш ли, според мен в думите му звучеше ревност — проговорих замислено аз.

Хари ме зяпна уплашено. Размърдах се неспокойно на столчето.

— Виж, Ейдриън каза, че ние с теб сме много близки приятели — продължих. — А когато се оплаках, че лорд Барбъри е оставил Стейд да избяга, той ме посъветва да не се явявам пред него с детинските си оплаквания. Бил твърде възрастен, за да ги приеме сериозно.

Хари отново потърка носа си.

— Като си помисля, че цял живот съм ревнувал Ейдриън, това е много приятен обрат.

— Ти не ревнуваш Ейдриън — възразих сърдито. — Ти го обичаш и му се възхищаваш. Това не е едно и също.

— Разбира се, че го обичам и му се възхищавам. — Хари вдигна едната си вежда. — Но той поставя прекалено високи изисквания, Кейт.

— Веднъж му казах, че искаш да бъдеш като него, но не знаеш как.

Хари ме погледна пронизващо.

— И какво ти отговори той, Кейт?

— Помня точно думите му: „Не бива да желае да бъде като мен, трябва да стане такъв, какъвто е самият той.“

Хари се усмихна меланхолично.

— Такъв си е Ейдриън…

— Той беше искрен, Хари. И е прав.

— Знам, знам.

Прехапах устни.

— Да бъдеш като Ейдриън, не е чак толкова страхотно, колкото си го представяш — заявих решително.

Хари ме погледна скептично.

Погледнах вестника в краката си и обясних:

— Веднъж ме попита дали знам, че носи вина за хиляди мъртви.

Чух учуденото изохкване на Хари, но не вдигнах поглед от вестника. Пламенно се надявах, че не съм злоупотребила с доверието на Ейдриън, като предадох думите му на Хари, но бях уверена, че това е особено важно и ще му помогне да разбере по-добре брат си.

— Хората му се възхищават, но те виждат само външността, смелостта, почтеността. — Най-сетне вдигнах глава. — Но той носи в сърцето си много тъга, Хари. — Стиснах до болка ръце. — Радвай се, че войната ти беше спестена — заключих твърдо. — Почти съм сигурна, че Ейдриън никога няма да преодолее болката и ужаса на войната.

След дълго мълчание Хари проговори замислено:

— Никога не съм го виждал такъв.

— Той е от хората, които пазят грижите за себе си. Казах ти всичко това само защото исках да го разбереш по-добре.

— Абсолютно си права — отговори с усмивка Хари. — Ейдриън наистина пази грижите за себе си, Кейт. Но на теб се е доверил. Още ли не вярваш, че те обича?

28

Исках веднага да говоря с Ейдриън, но управителят, мистър Крауфорд, беше пристигнал предишната вечер и двамата се бяха заключили в кабинета, за да прегледат сметките. Затова реших все пак да отида в Нюбъри. Тъй като Луиза и Пади бяха отишли в Ламбърн, помолих един от конярите да ме придружи. Така изискваше приличието. Свърших си работата много бързо, така че след по-малко от час отново седях във файтона и с нетърпение очаквах да се прибера вкъщи.

На две мили извън града видяхме лек файтон, преобърнат в канавката.

Веднага спрях. Във файтона явно беше пътувал само един човек, кочияшът, който все още освобождаваше коня си от изпокъсаните юзди.

— Наред ли е всичко? — извиках. — Имате ли нужда от помощ?

Той се обърна към мен и хвана юздата съвсем близо до муцуната на коня. Нисък, набит, на средна възраст, с тъмни, събрани очи на силното ъгловато лице, който с простото си провинциално облекло можеше да бъде един от арендаторите на Ейдриън. Той направи крачка към файтона ми, но веднага спря. Лицето му се разкриви и от гърлото му се изтръгна болезнен стон.

— Ранен ли сте? — попитах загрижено.

— Да. Левият ми глезен — отвърна той. — Нещо не е наред.

Хвърлих бърз поглед към файтона, който лежеше на една страна. Конярят, който ме придружаваше, не беше в състояние да го вдигне сам, а състоянието на кочияша беше толкова лошо, че не можехме да разчитаме на неговата помощ.

— Къде живеете? — попитах ранения. — Можете ли да изпратите няколко души да вземат колата и коня, ако сега ви откарам в дома ви?

— Разбира се, че мога. — Мъжът ме погледна с благодарност. — Фермата ми е край Течъм. Ценя високо помощта ви, мадам.

— Човече, говорите с графиня Грейстоун — извика сърдито моят коняр. Поведението му издаваше пренебрежение. — Не забравяйте добрите маниери и я наричайте милейди.

— Сега не е време да обсъждаме етикецията, Чарли — засмях се аз. — Слезте, моля, и помогнете на ранения да заеме мястото ви. Ще останете при коня и колата, докато дойде помощ.

Чарли ме погледна със съмнение.

— Не е ли по-добре да се върнем двамата в Нюбъри и оттам да му изпратим помощ, милейди? — попита той. — Не мога да позволя да пътувате с непознат.

— О, Чарли, не бъдете толкова ограничен — отговорих нетърпеливо. — Човекът е ранен.

Чарли ме погледна мрачно, но не повдигна повече възражения.

— Трябва да проявяваме човечност — настоях аз и го погледнах умолително. В крайна сметка Чарли изпрати примирен поглед към небето, въздъхна тежко, слезе от файтона и пое юздата от ръцете на ранения.

— Трябва да ви помоля за помощ, иначе няма да стигна до файтона — проговори с известна неловкост мъжът.

Макар и неохотно, Чарли му подаде ръка. Като куцаше тежко и се опираше на Чарли, фермерът стигна до файтона ми. Направи няколко опита и в крайна сметка успя да се настани на седалката. Едва седнал до мен, той сведе глава, сякаш се боеше да не загуби съзнание.

Почаках малко и попитах:

— Ще издържите ли до дома си?

Той кимна и аз потеглих. Стисках здраво юздите на конете, за да не ускорят ход, защото се боях, че спътникът ми ще се почувства по-зле.

Пътувахме половин миля в северна посока, после, вместо да продължа направо към Грейстоун, завих на изток и поех по пътя към селцето Течъм. Не срещнахме никого.

— Преди или след селото е фермата ви? — попитах.

— Преди — отговори рязко мъжът. — Ей сега ще стигнем.

Отляво на пътя пасеше голямо стадо овце. Агънцата подскачаха весело под яркото следобедно слънце. От дясната страна на пътя се простираха безкрайни нивя с пшеница, които се вълнуваха под лекия бриз. Минахме завоя и видях пред нас старомодна карета с двойка коне, спряла в самия край на пътя. Намръщих се, защото ми се стори странно да срещна в един ден две негодни за път превозни средства. Отново трябваше да спра.

Изведнъж раненият фермер грабна юздите от ръцете ми и спря конете. Обърнах се стреснато.

— Какво правите, за бога? — попитах и посегнах да си ги взема обратно.

Той ме блъсна настрана. Блъсна ме толкова силно, че трябваше да се хвана за седалката, за да не загубя равновесие. В същия момент чух друг глас, който нареди:

— Слез, Кейт. Ще дойдеш с мен.

Обърнах се към пътя, към мъжа, който беше излязъл иззад каретата и вървеше към файтона ми. Сърцето ми заби като безумно. Трябваше веднага да си върна юздите. Ако ги отнемех от ръцете на фермера, щях да препусна и никой нямаше да ме настигне.

Мъжът, който се представяше за фермер, вдигна ръка и ме удари по китката с такава сила, че изохках.

— Слез, Кейт — повтори вуйчо ми.

Чух собственото си ускорено дишане.

— Какво искаш? — попитах.

— Искам да слезеш — отговори Шарлууд. — И ако не се подчиниш веднага, Карутърс ще ти причини болка.

Погледнах в мрачното лице на мъжа до себе си. Разтърках бавно китката си и се приготвих да сляза.

— Правилно — похвали ме вуйчо. — Слез от файтона и се качи в каретата.

Чарли имаше право. Защо не го послушах?

— Не искам да се кача в каретата ти — отговорих упорито. Тогава братът на мама пристъпи към мен, сграбчи ме за рамото, а с другата ръка нанесе силен удар отстрани на главата ми. Зави ми се свят и пред очите ми причерня.

Когато дойдох на себе си, бях в каретата. Главата ме болеше адски, ушите ми бучаха. Усетих силна болка в китката, но когато вдигнах другата си ръка, за да я разтрия, не можах. Трябваха ми няколко секунди, докато разбера, че ръцете ми бяха вързани.

Облегнах глава на седалката и се опитах да си спомня какво се беше случило. Накрая си спомних, но това не ме зарадва. Единственото окуражаващо в ситуацията ми беше, че не бях сама в каретата.

Един поглед през прозореца ми показа, че пътувахме между висок жив плет по черен път с много завои. Това можеше да бъде всеки от междуселските пътища някъде в Беркшайър, но със сигурност не беше пътят за Шарлууд, както установих с нарастващ страх. Ейдриън непременно щеше да ме потърси в Шарлууд, но не и в това усамотено място.

След няколко минути каретата мина през рушаща се порта и продължи по камениста входна алея. Спряхме пред покрита със слама и очевидно полузападнала къща с кошара, в която вече нямаше свине, и с отдавна изоставена зеленчукова градина. Почувствах се още по-зле. Тук бяхме много далече от основните пътища на областта.

Ейдриън никога нямаше да ме намери.

Някой отвори вратичката и видях лицето на мъж. Но не вуйчо, а мнимият фермер, който се беше представил като Карутърс.

— Слизай — заповяда той. Дори акцентът му се бе променил. Тъмните събрани очи примигваха напрегнато под ярката слънчева светлина.

Притиснах гръб към седалката и отговорих смело:

— Няма да сляза.

— Ако трябва отново да ви ударя, ще го направя без колебание — изтърси заплашително той.

Представата, че този негодник ще ме просне в безсъзнание на земята и ще прави с мен, каквото си иска, беше ужасяваща. Пропълзях към края на седалката и се измъкнах през вратичката. Карутърс ме свали на земята и докосването на ръцете му до талията ми ме потърси от отвращение.

— Ако ме пуснете да си отида, ще ви дам двойно повече от онова, което ви дава Шарлууд — обещах с треперещ глас.

Без да отговори, мъжът ме стисна за рамото с болезнена хватка, която несъмнено щеше да ми остави синини, и ме повлече към къщата. Непрекъснато се спъвах и докато ме теглеше да се изправя, пръстите му се впиваха безмилостно в плътта ми.

Щом стигнахме до входната врата, Карутърс отвори и ме блъсна в сумрачното антре. Загубих равновесие, спънах се в края на роклята си и паднах на колене. Не можех да намеря опора с вързаните си ръце. Застанал на прага, похитителят ми изчака безмълвно, докато се изправя. После отвори вратата към помещение, което някога беше служило за дневна, и ми даде знак с глава да вляза.

Озовах се в малко помещение с нисък таван. На отсрещната стена имаше два прозореца, насред стаята върху износен сив килим беше поставен тежък стол. Поех дълбоко въздух и отново се обърнах към мъчителя си:

— Говоря сериозно, Карутърс. Ще удвоя парите, които ви дава Шарлууд.

Нещо като усмивка пробяга по лицето му, но веднага изчезна.

— Ако почна да мамя клиентите си, никой няма да ме наема — обясни мрачно той.

— Мъжът ми ще ви даде толкова много пари, че няма да имате нужда от повече клиенти.

— Много се съмнявам, милейди — отговори равнодушно той. — А сега седнете на този стол, за да мога да ви вържа.

Изпитах горчиво разочарование. Трябваше да измисля нещо, което да му се понрави. Лицето му беше напълно неподвижно. Никога не се бях сблъсквала с такава бруталност.

— Седнете — нареди отново той и аз разбрах, че ако окажа съпротива, няма да се поколебае да ме принуди със сила. Не можех да му позволя да ме пребие до безпомощност. Ако исках да се освободя от капана, в който бях попаднала, трябваше да разполагам с всичките си сили.

Седнах на стола и той омота около глезените ми дебело въже, което закрепи за краката на стола. След това извади от джоба си нож и преряза въжето, което стягаше китките ми. Едва освободил ръцете ми, посегнах към ножа с надеждата да го изненадам.

За съжаление не успях да го изтръгна от ръката му. Вместо това впих нокти в коравите му пръсти, разкъсах кожата и от раните потече кръв. Столът, на който бях вързана, се залюля. Трябваше на всяка цена да се добера до скъпоценния нож. Вкопчих се отчаяно в мъчителя си.

— Мръсница! — изсъска той, издърпа ръката си и отдалечи ножа. Стисна болезнено и без това ранената ми китка, изви ръката ми зад облегалката на стола и я вдигна нагоре.

Проряза ме остра болка. Пред очите ми причерня. Гласът му дойде някъде много отдалеч:

— Никога повече не се опитвайте да ми избягате.

Изхълцах от болка. Разбрах, че нямам сили да се боря срещу него. Той сведе бавно ръката ми и заповяда:

— Дайте сега другата ръка.

Затворих очи и протегнах другата си ръка зад облегалката. Той завърза отново китките ми и мина пред мен.

Мисля, че ако той беше показал поне следа от някакво чувство, нямаше да изпитвам такъв панически страх. Болките в китката бяха толкова силни, че ми се гадеше, но въпреки това го погледнах упорито. Без да променя израза на лицето си, той ме огледа от глава до пети — очите, шията, гърдите, тялото, краката. Имах чувството, че ме разсъблича с поглед. Бузите ми пламнаха от страх и унижение.

— Вие сте била красива женичка, лейди Грейстоун — промърмори подигравателно мъжът. — Може би съпругът ви наистина ще плати двойна цена, за да ви върне в леглото си. Но, както вече ви казах, аз не мамя клиентите си.

Той пристъпи по-близо, посегна към косата ми, която падаше по гърба, и дръпна главата ми назад, за да го погледна.

— Мисля, че заслужавам малко обезщетение за драскотините, които ми причинихте — заяви той и се наведе да ме целуне. Устните му се впиха в моите и аз престанах да дишам.

Боже, колко гадно!

Ейдриън, помолих се безмълвно, ела! Моля те, ела да ме спасиш!

Карутърс отдели устни от моите и за първи път видях на лицето му някакво чувство. Събраните очи блестяха от похот, но това ги правеше още по-брутални и безмилостни.

— Хубава женичка — повтори с леко дрезгав глас той.

Опитах се да го ритна, но краката ми бяха здраво вързани.

— Мъжът ми ще ви отреже главата за това, което направихте — заявих колкото можех по-твърдо.

— Не ми се вярва — отговори той и отново се наведе да ме целуне. Този път го захапах.

Явно бях улучила точно където трябва, защото той изруга грубо и отскочи назад. Видях кръвта на устата му и изпитах злобно задоволство.

— Мръсница — изсъска той, замахна и ме удари с все сила през лицето. Главата ми забуча, зави ми се свят.

Не, не можех да си позволя да загубя съзнание.

— Негодник! — извиках, извън себе си от гняв. — Вие сте мръсник, не аз! Това ли е единственият начин да получавате удоволствие от жените? Винаги ли ги връзвате, за да не могат да се съпротивляват?

Накъсаното ми дишане бе единственият шум в помещението.

— Мисля, че засега уредихме сметката, лейди Грейстоун — проговори след малко Карутърс и в гласа му имаше гняв. — Сега е ред на клиента ми.

Положението ми беше отчайващо. След като Карутърс излезе, започнах отчаяно да търся изход от ужасната ситуация. На всяка цена трябваше да освободя ръцете си. Задърпах въжето, което стягаше китките ми, докато се разплаках от болка, но възлите не се развързваха.

Скоро щеше да дойде вуйчо и при спомена за израза на лицето му, когато ме беше видял да целувам Ейдриън в градината, страхът ми нарасна.

Слънцето беше вече ниско на запад и през прозореца падаха коси лъчи, когато Шарлууд най-после се появи. Спря на входа и ме огледа внимателно. Усетих, че съм затихнала като смъртно уплашено животинче.

— Ейдриън ще те убие — произнесох дрезгаво.

— И за какво? — попита небрежно той и пристъпи към мен.

— Защото ме отвлече.

— Е, ако трябва да умра заради едно отвличане, ще се опитам поне да си доставя удоволствие преди това.

Не попитах какво възнамеряваше да направи. Веднага бях разбрала мисълта му.

Шарлууд ме улови за брадичката и вдигна лицето ми към своето.

— Все още си красива, Кейт, макар и малко подута. — Показалецът му се плъзна по устните ми. — Каква чувствена уста. Сигурно Грейстоун много обича да я целува. — Не смеех да се помръдна. Вече не бях способна да мисля. — Много късно разбрах, че като го принудих да се ожени за теб, му тикнах в ръцете вкусно парченце. Ти отвори краката си за него и той имаше възможност да ти се наслаждава, когато си поиска. Жалко, много жалко, че не стана така, както възнамерявах.

— Не можеш да унищожиш Ейдриън чрез мен — отговорих с треперещ глас. — Той няма да го допусне.

— Напротив, миличка. Смятам да се позабавлявам с теб и съм уверен, че това никак няма да се хареса на гордия Грейстоун.

Устата ми пресъхна.

— Ако ме изнасилиш, Ейдриън ще те убие — прошепнах задавено.

Вуйчо се усмихна самоуверено. В морскозелените му очи пламтеше желание, примесено с омраза, и аз се разтреперих.

— Да те изнасиля? — попита подигравателно той. — За това и дума не може да става, Кейт. Сигурен съм, че ще изпиташ удоволствие с мен. Ти обичаш мъжете да вдигат полите ти.

— Ти си брат на майка ми! — извиках ужасено. — Как смееш да се държиш така с мен?

Лицето му беше безмилостно студено.

— Знам, че си дъщеря на Лизи, миличка, но това няма да ти помогне.

Сърцето ми биеше като безумно. Страхът ме заливаше на вълни. Този човек беше луд. Не можех да намеря друго обяснение за поведението му. Каквото и да кажех, той нямаше да ме послуша.

Без да бърза, Шарлууд посегна към яката на палтото ми и я разкъса. Копчетата се разхвърчаха на всички страни.

Кръвта пулсираше болезнено в главата ми. В тези фини мъжки ръце се криеше толкова сила…

— Ейдриън ще те…

Вуйчо се изсмя злобно и аз онемях.

— Ейдриън, Ейдриън, Ейдриън — наподоби тона ми той. — Ейдриън няма да стори нищо срещу мен, Кейт, защото на всяка цена трябва да избегне скандала.

— Лъжете се — проговори студен глас зад гърба му. — Аз съм твърдо решен да ви убия, Шарлууд.

Ейдриън! Мъжът ми беше дошъл точно навреме.

Шарлууд се обърна като ужилен и зяпна смаяно едрата фигура, изпълнила рамката на вратата.

— Грейстоун! — произнесе дрезгаво той.

Не можех да повярвам. Отчаяно се бях молила Ейдриън да дойде и да ме спаси, но дълбоко в сърцето си не вярвах, че ще ме намери.

— Добре ли си, Кейт? — попита беззвучно Ейдриън, без да изпуска противника си от очи.

— Да — отговорих с пресекващ глас.

Не виждах ясно лицето на мъжа си, но бях твърдо уверена, че никога не го бях чувала да говори с такъв тон. По гърба ми полазиха студени тръпки.

Ейдриън продължи с леден глас:

— Шарлууд, преди десет години започнахме нещо, което трябва да довършим днес. — Той влезе в стаята и най-после видях, че носеше две шпаги.

Кръвта замръзна във вените ми. Устните ми се помръднаха, но не можах да извикам името му.

Вуйчо ми се изсмя развеселено.

— Наистина ли искате да се дуелирате с мен, Грейстоун?

— Когато се бих с вас, бях още момче — отговори Ейдриън. — Тогава още не знаех, че трябва да ви убия. Но днес няма да пропусна да го направя.

— И двамата бяхме много млади — отвърна вуйчо ми. — Тогава ме принудихте да се дуелирам, защото знаехте, че можете да ме надвиете. Но днес вече не можете, Грейстоун. Имах десет години, за да се науча да си служа с шпагата. Вие ще умрете.

— Ейдриън, не можем ли просто да се махнем оттук? — попитах с треперещ глас. — Не мога да остана вечно вързана. Боли ме.

Ейдриън мина зад стола ми и с един замах на шпагата преряза въжетата, които стягаха китките ми. После направи същото с тези на глезените.

Раздвижих рамене, охкайки от болка. Един поглед в лицето на Ейдриън беше достатъчен, за да разбера, че каквото и да кажех, той нямаше да ме послуша. Той беше безмилостен в гнева си.

— Освободи средата на помещението, Кейт — нареди безизразно той.

Направих последен опит да го спра, като докоснах ръката му.

— Моля те, Ейдриън, не е ли по-добре да се приберем у дома?

Той беше съсредоточил цялото си внимание върху противника си и не ме чу. Отдръпнах се бавно към стената, докато отчаяно се опитвах да измисля нещо, за да спра предстоящия дуел. Ейдриън посегна към стола и го хвърли към мен. Преди отново да се обърне към вуйчо ми, извади изпод пелерината си пистолет и ми го подаде с думите:

— Ако падна убит… Чарли чака отвън с конете.

Сърцето ми спря. Ако Шарлууд го убие…

— Не! — изпищях отчаяно, но Ейдриън вече ми беше обърнал гръб.

Усмивката на вуйчо ми издаваше злобно задоволство. Аз бях парализирана от ужас. Шарлууд се беше подготвял десет години за този двубой и сега се радваше, че ще приложи на практика наученото.

Ейдриън също не бе останал бездеен през това време, но не беше имал възможност да усъвършенства ударите си при Анджело в Лондон! Нима човек, свикнал да борави с тежката военна сабя, можеше да се мери с майстор във фехтовката, какъвто бе вуйчо ми!

Скована от страх, проследих как двамата свалиха жакетите и ботушите си. Когато застанаха един срещу друг по ризи, Ейдриън предостави на вуйчо да избере оръжията. Шарлууд взе едната шпага, зае позиция и веднага нападна.

Ударът му беше светкавичен, но Ейдриън успя да парира. Дъхът ми спря. Острието на шпагата беше минало само на сантиметри от сърцето му. Сега започна сериозният дуел.

Отделени един от друг само на разстояние една шпага, двамата се нападаха със светкавична бързина. Ако това беше спортно състезание, гледката щеше да бъде зашеметяваща. Мекото сияние на залязващото слънце озаряваше белите ризи, напрегнатите лица, русата и кестенявата коса. Обутите в бели чорапи крака се плъзгаха безшумно по глинения под, блестящите острия се стрелкаха като светкавици. Само че във всяко от елегантните движения дебнеше смъртта. В края на двубоя единият от дуелиращите се щеше да се прости с живота си.

Картината се промени, когато Шарлууд увеличи темпото на атаките и така притисна Ейдриън, че той се принуди да се оттегли бавно към вратата. Притиснала ръка към устата си, следях двубоя.

Господи, не позволявай да се случи нещо с Ейдриън. Не позволявай!

Отново и отново изпращах безмълвна молитва към небето и следях битката с широко отворени очи, надявайки се да се събудя и да открия, че страшната сцена е била само сън.

Не се събудих. Дуелът продължи.

Съсредоточеността, която беше изписана на лицето на вуйчо ми, докато непрестанно атакуваше, беше ужасяваща. Разбрах, че Ейдриън е усетил близостта на стената. Изведнъж той отскочи настрана с такава бързина, че не успях да проследя движението му, избегна поредната атака и сам се хвърли в нападение. Противникът му изруга ядно, направи скок встрани и аз видях как от рамото му бликна кръв. Ейдриън се възползва от прекъсването в ритъма, за да ускори атаките, и подгони вуйчо през стаята. Ударите идваха толкова бързо един след друг, че Шарлууд можеше само да се отбранява.

Дуелът преминаваше при невероятна скорост и аз не можех да разбера как двамата издържаха толкова дълго. Но много скоро забелязах, че и двамата се задъхват. Въпреки това остриетата продължаваха да се кръстосват с безмилостна бързина. Вуйчо ми се отдръпваше все повече към стената, като се отбраняваше умело. Ейдриън го притисна към стената с прозорците и аз осъзнах опасността, която заплашваше мъжа ми, точно в мига, когато стегнаха до осветеното място.

Изкрещях някакво предупреждение, но закъснях. Слънчевата светлина падна право в очите на Ейдриън и го заслепи. В следващата секунда той се отдръпна в сянката, но Шарлууд бе успял да го улучи. Десният ръкав на бялата риза се оцвети в червено. По челото на Ейдриън потекоха едри капки пот, мократа риза залепна за гърба му и аз можех да следя бързите движения на мускулите му.

Състоянието на Шарлууд не беше по-добро. Той дишаше тежко, на неравни тласъци, но безмилостно последва Ейдриън към средата на помещението, където бяха започнали двубоя.

Дали щяха да продължат по този начин, докато и двамата рухнеха безсилно на пода? Двамата отново застанаха един срещу друг на една шпага разстояние, като тежко си поемаха дъх. Продължиха да кръстосват шпаги, но веднага забелязах, че им липсваше предишната бързина. И двамата бяха изтощени.

И тогава дойде неизбежното. Ейдриън притисна противника си и натискът на шпагата му беше толкова силен, че Шарлууд трябваше да сведе острието си. Ейдриън се възползва от шанса си, изпревари следващото нападение на вуйчо ми и нанесе силен удар върху горната част на шпагата. Оръжието излетя от ръката на противника му.

Единственият шум в стаята бе от тежкото дишане на двамата противници, които стояха един срещу друг и се гледаха. Шарлууд — с празни ръце, Ейдриън — с шпага в ръка. Без да бърза, мъжът ми вдигна оръжието и го насочи към гърлото на противника си.

Ейдриън беше присвил очи. Изражението му беше безмилостно и за първи път можах да си представя как е изглеждал на бойното поле при Ватерлоо, а и преди това в Испания. Ала не можех да допусна Шарлууд да загине от ръката му.

— Ейдриън! — изпищях с все сила. — Недей!

— Вие не сте човек, Шарлууд — проговори ледено Ейдриън. — Вие сте звяр и аз съм длъжен да ви премахна.

Той изобщо не ме беше чул! Трябваше да действам веднага, защото острието на шпагата щеше да се забие в гърлото на вуйчо ми и Ейдриън щеше да стане убиец. Вдигнах пистолета, който той беше пъхнал в ръката ми, прицелих се и прострелях вуйчо си в рамото. Той падна на пода като камък.

Ейдриън ме погледна. Най-после бе осъзнал, че и аз съм в стаята.

— Господи, Кейт! — изохка задавено той. Бузите му пламнаха. Сведе поглед към безжизнения си противник и попита глухо: — Ти… уби ли го?

— Разбира се, че не — отговорих с треперещ глас. — Прицелих се в рамото.

— Господи! — прошепна отново Ейдриън.

Оставих пистолета на стола и изтичах при него.

— О, Ейдриън! — изплаках и се хвърлих в прегръдката му.

29

Ейдриън свали шалчето от шията си, за да превърже рамото на Шарлууд, след това настоях да се погрижа и за неговата рана, като използвах шалчето на вуйчо си. Докато Ейдриън го превързваше, той отвори очи, но веднага след това загуби съзнание. Това ме зарадва, защото нито аз, нито Ейдриън имахме желание да говорим с него.

За спасението си трябваше да благодаря преди всичко на Чарли. Докато превързваше раната на противника си, Ейдриън ми разказа всичко. „Тази злополука ми изглежда съмнителна“ — казал си Чарли, като ме видял да потеглям с Карутърс. Затова не останал при преобърнатата кола, както му бях заповядала, а освободил коня от юздите и ме последвал. Щом минал завоя за Течъм, видял как Карутърс ме обезвредил и ме натоварил в чуждата карета. Последвал я до изоставената къща и се върнал по най-бързия начин при Ейдриън и двамата побързали да ми се притекат на помощ.

— Благодаря на бога, че имаме хора като Чарли — прошепнах трогнато. — Ако не беше тръгнал след мен, кой знае какво щеше да стане…

Ейдриън се въздържа да отговори, но стиснатите му устни бяха достатъчно красноречиви.

— Седни, за да мога да прегледам рамото ти — настоях. — Толкова си грамаден, че не мога да го стигна.

— Нищо ми няма. Това е само драскотина. Ще я превържа, като се приберем.

— Седни, моля те.

Той понечи отново да протестира, но като ме погледна, веднага спря. Явно видът ми му беше дало да разбере, че няма да отстъпя. Седна послушно на стола и зачака. Ризата му беше напоена с кръв, остатъкът беше мокър от пот. Помогнах му да се съблече.

Слава богу, острието на шпагата не беше проникнало дълбоко. След като превързах здраво раната с шалчето на Шарлууд, заявих:

— Това е достатъчно. Но непременно трябва да повикаме доктор Матю да те види.

— Нали ти казах, че не е страшно. Какво направи с ризата ми?

— Ейдриън, ще трябва да облечеш само жакета си. Ризата ти е съвсем мокра и ще настинеш.

— От мен да мине. — Той стана и пое от ръцете ми жакета си. — Какво ти е на китката? — попита тихо той, докато се закопчаваше.

Едва сега забелязах, че притисках дясната си китка с другата ръка.

— Когато се опитах да изтръгна юздите от ръцете му, Карутърс ме удари. Малка рана, нищо повече.

Видях как мускулите на бузите му се опънаха и изпитах отново предишната уплаха.

— Няма нищо счупено, Ейдриън — побързах да го уверя. — Драскотина, нищо повече.

След кратко колебание Ейдриън кимна и попита с привидно спокойствие:

— Какво ще правим сега с Шарлууд? Ти явно не искаш да го видиш мъртъв.

— Не че съм против да си получи заслуженото наказание — отговорих честно аз, — но не искам ти да си виновен за смъртта му.

Ейдриън изпъна жакета си и пристъпи към припадналия. Вгледа се в бледото безчувствено лице и проговори съвсем тихо:

— Кейт, единствената ми грижа е, че ако остане жив, той ще представлява опасност за теб.

Хвърлих бърз поглед към сериозния профил на мъжа си, издялан със съвършенството на гръцка статуя. Знаех, че той искаше да убие Шарлууд само по тази причина. Разбирах го, но не съжалявах за онова, което бях извършила.

— Не искам скандал, Ейдриън — опитах се да обясня. — А ако се разкрие, че си убил Шарлууд на дуел, ще избухне грандиозен скандал. Не искам целият свят да узнае, че собственият ми вуйчо ме е отвлякъл и се е опитал да ме изнасили.

Ейдриън приглади назад влажните си къдрици.

— Звучи разумно — отбеляза уморено той.

Сивият килим под ранения се обагри в червено. Бялото шалче, което послужи за временна превръзка, също беше цялото в кръв.

— Какво ще правим сега с него? — попитах отчаяно.

— Ще го отнесем в Грейстоун и ще повикаме доктор Матю, за да го закърпи — отговори Ейдриън. — На Матю може да се разчита. Той ще си държи устата затворена.

За да скрия напиращите сълзи, направих нещастен опит да се пошегувам.

— Жалко е, че не можем да го пратим на континента при Стейд.

Ейдриън ме погледна със замислено присвити сиви очи.

— Това е чудесна идея — отговори сериозно той.

— Разбира се, това би решило проблема, но не виждам как ще го осъществим.

— Ще помисля — отговори просто той. — Но сега иди повикай Чарли, за да го настаним в каретата и да го откараме в Грейстоун.

* * *

Чарли се качи в каретата, докато Ейдриън и аз го следвахме с файтона на вуйчо ми. Това не беше подходящ момент за любовно обяснение — и двамата бяхме изтощени и неспособни да изразим чувствата си, — но аз бях твърдо решена да не отлагам повече. Припомних си как изглежда лицето на Ейдриън, когато беше готов да прониже вуйчо ми с шпагата си, и повярвах, че чувствата му към мен са дълбоки и сериозни.

Увих се по-плътно в тънката си пелерина и заговорих:

— Тази сутрин Хари ми показа обявата за годежа на лейди Мери и мистър Белертън.

— Хмм — промърмори той. Един от конете разтърси неспокойно глава и Ейдриън му каза няколко успокоителни думи. Очевидната липса на интерес към предстоящата женитба на лейди Мери ме накара да се усмихна доволно.

— Видях как ти й целуна ръка, когато влязохте от терасата — продължих. — Помислих, че все още си влюбен в нея и полудях от отчаяние.

Най-после привлякох вниманието му.

— Целунал съм й ръка? — попита недоверчиво той.

— Това стана на вечеринката на лейди Барбъри. Видях ви, Ейдриън. — Скръстих ръце пред гърдите си и го погледнах с надежда. — Само поради тази причина си бях загубила ума и като прочетох бележката на Стейд, хукнах към градината, без да се посъветвам с никого.

Той ме изгледа продължително отстрани.

— Ядосала си се, защото съм целунал ръка на лейди Мери?

— А ти нямаше ли да се ядосаш, ако ме беше видял да целувам ръката на мъжа, за когото е трябвало да се омъжа?

— Аз трябваше да видя как ти целуна Хари по устата — отговори тихо той.

Трябваше ми доста време, докато си спомня ситуацията.

— О, Ейдриън, Хари ми спаси живота! Нима си бил толкова глупав да повярваш, че съм влюбена в него?

— Лейди Мери ми съобщи под най-строга тайна, че наскоро ще обяви годежа си с Белертън — парира ме умело той. — Целунах й ръка, защото се зарадвах, че ще е щастлива.

Погледнахме се безмълвно.

— Кейт, мисля, че и двамата сме били с капаци на очите — прошепна след малко той.

Устните ми се отвориха. В сърцето ми пропълзя плаха надежда.

— Ако знаеш колко отдавна те обичам — призна все така тихо той. — Понякога си мислех, че ще полудея, защото бях убеден, че не отговаряш на любовта ми.

Междувременно конете продължаваха механично напред, защото кочияшът бе престанал да им обръща внимание.

— Ейдриън, сериозно ли говориш? — попитах учудено. — Наистина ли не си знаел, че те обичам?

Той спря конете и се обърна към мен, като сложи ръка на облегалката.

— Ти се омъжи за мен, за да избягаш от вуйчо си — напомни ми той. — А аз не се държах добре с натрапената си съпруга. Имах всички основания да вярвам, че не ме обичаш.

— Не си се държал добре? Ти беше прекрасен!

Той вдигна ръка и нежно помилва бузата ми.

— Кейт, ти си най-великодушният човек, когото съм срещал. И най-смелият.

Дъхът ми спря. Да чуя това от устата на Ейдриън! Погледнах го несигурно, но чувствата ме надвиха и изтърсих:

— Ах, Ейдриън, толкова те обичам! — Прегърнах го и го притиснах до себе си с такава сила, че едва не го задуших.

Ала той не се оплака. Вместо това отговори на прегръдката ми и този път беше мой ред да си поемам тежко дъх.

Така останахме доста дълго. Той беше заровил глава в косата ми, аз притисках устни към ключицата му.

— Освен това ти беше постоянно зает — заговорих най-после аз. — Струваше ми се непочтено да те товаря и с моите грижи.

— Ти си глупаче — отговори той.

— Но ти никога не ми се доверяваше — защитих се сърдито.

— Мислех, че не се интересуваш от проблемите ми.

— И ти си глупав като мен — отговорих.

Ейдриън избухна в смях.

Почувствах се на седмото небе. Целунах го по бузата и усетих лекото драскане на наболата брада. Помилвах сребърно блещукащите косъмчета на тила му. Поех дълбоко мъжкия му аромат. Беше прекрасно отново да се чувствам близо до него.

— Прегръщаме се насред пътя — проговори колебливо той.

Отпуснах ръце.

— Знам. — Целунах го по брадичката и се отдалечих малко от него. И той ме пусна. Погледнахме се в очите.

— Обожавам те — проговорих задавено.

— Скъпа моя, нека продължим този разговор по-късно. За предпочитане в леглото.

— Но първо трябва да се приберем вкъщи — възразих.

— Точно така. — Той вдигна юздите и подкара конете.

Щом пристигнахме в Грейстоун, аз се качих веднага в стаята си, но Ейдриън остана долу, за да дочака лекаря и да разкаже случилото се на Хари и Луиза. Бях достатъчно безсрамна да го оставя да се оправя сам, докато аз се нахраних на спокойствие в стаята си и лежах дълго в ароматната вана.

Като видя драскотините по ръцете ми, Жанет полудя от тревога. Гледката наистина не беше особено красива. Най-неприятно беше синьото петно на лицето ми, където ме беше ударил вуйчо.

— Някой се опита да ме отвлече — обясних на Жанет. — Ала лорд Грейстоун се появи тъкмо навреме и ме спаси.

Очите й се замъглиха.

— Боже господи! — провикна се тя. — А мосю… той добре ли е?

— Разбира се.

Тя въздъхна облекчено.

— Къде е халатът ми, Жанет? Трябва най-после да изляза от ваната.

Младата французойка се откъсна от мечтите за своя герой и ми донесе халата.

Мина почти цял час, докато чух Ейдриън да влиза в съседната стая. Седях в леглото си, облегната на възглавниците, устремила поглед към вратата, през която трябваше да влезе той. Нетърпението заплашваше да ме разкъса. Най-после вратата се отвори и на прага застана едрата, красива, толкова любима, фигура. Сърцето ми направи огромен скок.

— Дойде ли лекарят? — попитах.

— Да. Оказа се, че не е нужно да се вади куршумът. Той е излязъл през рамото и Матю каза, че раната е лека и Шарлууд ще се оправи скоро.

— Аха — промърморих.

Ейдриън дойде при мен и помилва нежно синьото петно на лицето ми. Ала когато заговори, в гласа му нямаше и следа от нежност:

— Шарлууд ли ти направи това?

Кимнах.

— Трябваше да ми позволиш да го убия.

— Стига, Ейдриън — отговорих. — В момента изобщо не се интересувам от вуйчо Мартин.

Ейдриън се ухили.

— Аз те обичам — заявих тържествено.

Той седна на леглото и ме притегли към себе си.

— Когато те оставих сама в Ламбърн, изпитвах гняв към теб — призна тихо той. — Но докато бях във Франция, мислех непрестанно за теб.

Изпитах истинско блаженство. Беше прекрасно да сме заедно и да слушам тези невероятни неща.

— И аз помня първата ни целувка — отговорих с усмивка.

— Тя оказа голямо въздействие — призна той.

— Аз те обикнах истински едва след като се върна вкъщи — разкрих голямата си тайна. — Когато те видях с Елза, направо си загубих ума. Беше толкова нежен… а тя те позна и изцвили.

Усетих надигналия се в гърдите му смях.

— Трябваше да се сетя, че и тук е замесен кон.

— Разбира се, че трябваше да се сетиш — потвърдих.

Той ме положи по гръб и ме погледна в очите.

— Как се чувстваш, мила? — попита нежно той. — Ако си разтърсена от шока и нямаш сили, аз мога да си отида.

— Не, в никакъв случай — отговорих решително.

Като видях неустоимата му усмивка, сърцето ми преля от щастие.

— Обичам те — казах отново. — Обичам те, обичам те, обичам те…

Ейдриън впи устни в моите и ми попречи да продължа.

Преди да заспим, говорихме дълго и разговорът ни беше по-приятен дори от споделената любов. Казах му колко чужда съм се чувствала сред лондонското общество без неговата подкрепа, а той ми призна, че се е чувствал напълно изключен от моя богат на събития живот.

— Ти беше винаги толкова зает, отново и отново те откъсваха от мен — обясних колебливо. — Където и да отидехме, хората все искаха нещо от теб.

— Права си — отговори уморено той.

Лежах тихо до него и се опитвах да намеря думите, с които да го накарам да разбере какво бях изпитала по време на сезона в Лондон. Как да му обясня, че не само аз се бях чувствала лично изоставена и пренебрегната. Тогава изпитвах гняв към всички онези непознати, които завладяваха вниманието му на всяка вечеря, на всеки бал, но то беше главно защото те унижаваха съпруга ми с опитите си да го въвлекат в дребнавите си политически интриги.

Облегнах се на лакът, за да мога да го виждам. Косата му беше разрошена, а очите, които отговориха на погледа ми, бяха тъмни и загрижени.

— Всеки иска да се сдобие с парченце от теб — обясних.

Ейдриън ме погледна учудено.

— Понякога и аз имам точно същото чувство, Кейт. Всеки се стреми да откъсне частица от мен.

Сведох глава и го целунах по устата.

— Ейдриън, хайде да не се връщаме в Лондон. Нека си останем в Грейстоун. Още не си се възстановил от войната и последствията й. Имаш нужда от почивка.

Той поклати глава.

— Не съм единственият — обясни тъжно той. — Виж какво прави Уелингтън. Още е във франция и се опитва да урежда мирния живот на континента.

— Той си има жена и тя е длъжна да се грижи за него — отговорих сърдито. — Аз се грижа за собствения си съпруг и знам, че ти имаш нужда от почивка.

Ейдриън не отговори.

— Разбери, Ейдриън, те искат ценен трофей, и това си ти — заговорих отново. — Искат честта ти, славата ти, величието ти. Но не се интересуват от идеите ти.

Той ме погледна в очите.

— Ти си напълно права — пошепна той и ме привлече върху себе си. — Мисля, че и двамата имаме нужда от мир и спокойствие. Ще останем в Грейстоун, докато се роди детето ни, а и след това.

Ейдриън ме послуша! Задоволството ме направи мека и топла. Той ме притисна до себе си и проговори нежно:

— А сега спи, мила моя. — Трябваха ми само минута, минута и половина, за да изпълня нареждането.

Когато се събудих, беше почти обед. Мъчеха ме болки в рамото, китката и лицето. Ейдриън беше станал отдавна.

Позвъних и когато Жанет се появи, попитах нетърпеливо:

— Къде е негова светлост? — Знаех, че тя е винаги осведомена къде се намира в момента Ейдриън.

— Изпрати за адвоката си — уведоми ме с усмивка тя. — Заръча ми да ви кажа, че господата са в библиотеката и като се приготвите, можете да слезете при тях.

Адвокатът ли?

— Желаете ли чаша чай, мадам? — попита Жанет.

Умирах от глад — сутрешното гадене не се беше появявало цяла седмица, — но изгарях от любопитство да науча защо е дошъл адвокатът и не можех да си губя времето с ядене.

— Няма да пия чай — отговорих. — Помогнете ми да се облека, Жанет, и побързайте.

След двадесет минути слязох в библиотеката и заварих там Ейдриън и мистър Марли, адвокат от Нюбъри. Двамата се бяха навели над някакъв документ на писалището и при влизането ми вдигнаха глави.

— Добро утро, Кейт. — Ейдриън се усмихна и сърцето ми се разтопи. — Обясних на Марли какъв е проблемът ни и той изготви признание, което Шарлууд трябва да подпише.

— Какво признание? — Запътих се с бързи крачки към писалището. — Нали се бяхме разбрали да държим случилото се в тайна.

Ейдриън кимна на мистър Марли, сравнително млад мъж с остро изсечено, интелигентно лице.

— Случилото се ще остане в тайна, ако Шарлууд се съгласи да напусне страната и да остане до края на живота си в изгнание — обясни адвокатът.

Веднага ми просветна.

— Така значи… — промърморих.

— Прочети какво сме написали, Кейт, и ни кажи мнението си — помоли Ейдриън.

Това наистина беше подробно обяснение, в което Шарлууд признаваше не само действията си срещу мен, но и плановете си за отмъщение срещу Ейдриън. Признанието беше пълно със специални юридически термини и осъждаше вуйчо ми на вечно изгнание.

Вдигнах глава и срещнах въпросителния поглед на Ейдриън. Изразих съгласието си с кратко кимване.

— Състоянието на лорд Шарлууд позволява ли му да подпише този документ? — попита мистър Марли.

— Ще отидем при него, за да се убедите сам — отговори спокойно Ейдриън. — Вчера Матю го превърза, а когато тази сутрин отидох да го видя, нямаше температура.

Смръщих чело, защото си бях спомнила страданията на Хари след раняването.

— Нали не си го оставил сам, Ейдриън?

— Разбира се, че не, Кейт — отговори с лека усмивка той. — Един слуга седи до леглото му. — Той се обърна към адвоката: — Елате, Марли, да видим как се чувства пациентът ни.

— И аз ще дойда.

Мистър Марли погледна очаквателно Ейдриън. Явно си мислеше, че съпругът ми ще ми забрани.

— Както желаеш — отговори кратко Ейдриън.

Мистър Марли взе неподписаното признание, хвана го за крайчеца на листа, за да не размаже прясното мастило, и тримата излязохме от библиотеката. Минахме през римското великолепие на преддверието, изкачихме разкошното стълбище и тръгнахме към спалнята, в която беше настанен раненият.

— Настанил съм го в жълтата стая — прошепна ми Ейдриън. Кимнах и придружих двамата мъже до крайната врата на коридора.

Ейдриън стигна пръв, натисна бравата и отвори вратата. В следващия миг, преди да съм видяла каквото и да било от спалнята, той се обърна рязко, прегърна ме и притисна лицето ми до рамото си. Усетих превръзката под фината синя материя. Без да ме пуска, той ме избута настрани от вратата и ме поведе обратно по коридора. Чух как мистър Марли се втурна в стаята на вуйчо ми.

— Не искам да гледаш, Кейт — проговори глухо Ейдриън. — Върни се в стаята си и ме чакай там.

Веднага разбрах, че е станало нещо страшно. Като че ли бях забелязала в стаята някаква черна сянка.

— Какво има, Ейдриън? — попитах задавено. — Да не би вуйчо Мартин…

— Той е мъртъв, Кейт — отговори мъжът ми. — Обесил се е.

Епилог

Стоях в средата на пистата за надбягване и наблюдавах как Ейдриън и Евклид изпълняваха пасажа. Това е лек висок тръс, при който конят сменя диагонално едната двойка крака с другата и за миг увисва във въздуха, без да докосва земята. Движението е много красиво, гордо и празнично и Евклид го изпълняваше по най-добрия начин, зареден с енергия и едновременно с това мек и гъвкав.

— Съвършено изпълнение — казах на Ейдриън. — Мини по средната линия и внимавай за дистанцията.

Той обърна коня.

— Съвсем леко — напомних му. — Силата е в кръста ти, Ейдриън, не в краката.

Минаха по средната линия с много въодушевление и аз през цялото време имах чувството, че копитата на Евклид се носят във въздуха.

— Спри! — извиках. — Сега, точно сега!

Спряха. Прекрасна гледка. Усмивката на Ейдриън беше по-широка дори от моята, макар че аз направо се пръсках от гордост.

Вече цял месец работехме над пасажа и днес най-после успяхме.

Ейдриън помилва Евклид и го похвали с нежни думи. Слезе от седлото и го възнагради с бучка захар.

— Толкова е лек! — извика възхитено той. — Не знаех, че един кон може да прави толкова леки движения.

— Татко побесняваше от гняв, когато виждаше ездачите да блъскат конете си с крака срещу муцуната — обясних. — Контактът трябва през цялото време да бъде мек и едва доловим. Това е единственият начин да олекотиш движенията на коня.

Беше крайно време да напуснем пистата.

— За днес представлението свърши, момчета — каза Ейдриън на ратаите, които бяха насядали по оградата, за да следят дресировката и да възпират кучетата да не попаднат под копитата на коня. — Време е да се заемете отново за работа.

Чарли взе юздите от ръцете на Ейдриън.

— Милорд, този кон буквално танцува — проговори възхитено той и признателно потупа Евклид по шията. — Вие изнесохте страхотно представление, каквото никога не се е виждало при Ейстли в Лондон.

— Благодаря ти, Чарли — отговори в добро настроение Ейдриън.

Чарли го изгледа дръзко.

— Ако продължавате да тренирате усърдно, милорд, след около стотина години ще яздите почти толкова добре, колкото милейди.

Ейдриън се обърна към мен с жално лице.

— Трябва ли да търпя нахалството на този човек само защото те е спасил от участ, по-страшна от смъртта? — оплака се той.

— Да, трябва — отговорих през смях.

— Веднага отведи коня в обора, Чарли — нареди строго Ейдриън.

— Тъй вярно, милорд — отговори ухилено конярят.

Тръгнахме бавно към къщи. Ейдриън нагоди стъпките си към моите, а кучетата се втурнаха весело напред да душат близките дървета. Заговорихме за любимия си проект. След раждането на детето щяхме да заминем за Португалия и да измолим една хубава лузитанска кобилка, за да осигурим потомци на Евклид. Изведнъж Ейдриън спря и се обърна към мен.

Погледнах го въпросително.

— Хрумна ми великолепна идея — каза той. И млъкна.

— Не мога да вдигна веждите си по-високо, Ейдриън — оплаках се. — Хайде, разкрий ми идеята си!

— Сетих се как би могла да използваш времето до раждането — обясни той. — Ще напишеш книга за висшето ездаческо изкуство.

Зяпнах смаяно.

— Искаш да напиша книга?

Ейдриън остана напълно сериозен.

— Така ще отдадеш дължимото на баща си, Кейт. Винаги когато ми даваш указания, се позоваваш на него и всичко, което ми казваш, звучи разумно и убедително. Има ли по-добър начин да запазиш името му за поколенията? С книгата ще предадеш знанията му на хиляди и хиляди млади ездачи.

— Идеята ти е наистина прекрасна, Ейдриън — промълвих аз и очите ми се напълниха със сълзи. — Дължа това на татковата памет.

Той кимна.

— Ако напишеш добра книга, той ще живее в паметта на хората, които обичат конете, Кейт — заяви той. — Мисли за това, докато пишеш.

— Последният приличен учебник по езда в Англия беше на дук Нюкасъл — отговорих с усмивка аз.

Ейдриън кимна и по целия път към къщи оживено обсъждахме как би трябвало да изглежда книгата ми.

Някогашната приемна на монахините в партера беше препълнена с багаж, който чакаше да бъде натоварен в каретите. На следващия ден трябваше да заминем за Лондон, защото Ейдриън щеше да участва в откриването на новия мост Ватерлоо. Празненството беше придобило смисъла на държавен акт. Сред поканените бяха херцог Уелингтън, регентът и брат му, херцогът на Йорк.

Ейдриън се опитваше да ме убеди, че трябва да си остана в Грейстоун, докато той участва в тържествата, и бе обещал, че ще остане в Лондон не повече от седмица. Но аз настоях да го придружа.

Не, че не вярвах в бързото му завръщане. Но щастието ни беше още съвсем ново и не исках да се разделим за цяла седмица. Каролайн също пожела да дойде и аз се радвах много на новата ни среща.

Хари гостуваше на Каролайн и имаше намерение да дойде с нея в Лондон, а след това да се върне с нас в Грейстоун. Пади и Луиза се венчаха малко преди той да замине и се пренесоха в Ламбърн, така че Ейдриън и аз вечеряхме сами. Прекарахме цялата вечер в библиотеката, за да обсъдим новата ми книга.

После си легнахме щастливи.

Цял ден бях очаквала този момент, мига, когато Ейдриън ще ме прегърне и ще усетя как по тялото ми се разлива добре познатата вълна на чувствено желание. Любихме се в голямото легло, завладени от страст, но и от нещо друго, много по-дълбоко: желанието да потвърдим единството си, връзката, брака си. Когато той проникна дълбоко в мен, могъщ и властен, и ме понесе към висините на почти непоносимия екстаз, се сляхме в едно. Но бяхме едно цяло и когато лежахме тихо един до друг, нежно прегърнати, а главата ми беше отпусната на рамото му.

В тези мигове бях напълно сигурна, че най-после съм намерила своя дом.

Каролайн, Хари и аз чакахме в първата редица на зрителите, дошли да видят откриването на великолепния нов мост, дело на Джон Рение, чието име щеше да увековечи страшната битка, сложила край на господството на Наполеон. Знамената на съюзниците се вееха от двете му страни, а залпът на двеста и две оръдия трая почти цяла минута.

Повечето зрители наблюдаваха спектакъла от лодки в реката, но аз не бях между тях. И при по-благоприятни обстоятелства не се чувствах особено добре във водата, а споменът за сутрешното гадене беше още пресен. Ейдриън се бе опитал да ме убеди, че за освещаването на моста ще се съберат стотици хиляди зрители, което не е безопасно за една бременна, но аз настоях да отида. Той отстъпи пред желанието ми и успя да издейства почетно място за файтона ми. Каролайн седеше до мен, Хари ни охраняваше на кон.

Юнският ден беше великолепен, флаговете на моста се вееха тържествено, а лодката, в която бяха повечето герои от Ватерлоо, танцуваше по вълните, които от моето място изглеждаха почти чисти. На брега на реката бяха издигнати десетки пъстри палатки, в които се предлагаха най-различни неща за ядене и пиене и други развлечения. Празничното облекло на събралите се хора повишаваше градуса на настроението.

Последният оръдеен салют отекна над водата.

Хари се изправи, за да може да вижда по-добре.

— Започват — извика ни той.

Веднага след това видях първите участници в краткия, но величествен парад, който прекоси моста.

Процесията беше водена от принц регента и брат му, херцога на Йорк, номинален главнокомандващ армията. След тези членове на кралското семейство идваха херцог Уелингтън, действителният главнокомандващ, и маркиз Англези, който при Ватерлоо беше командвал артилерията. Англези, който беше загубил крака си в Белгия, куцаше силно. Зад Уелингтън и Англези се появи Ейдриън.

Естествено той не беше сам. Следваха го десетки мъже, все герои от Ватерлоо. Но аз виждах само него.

Ейдриън бе отказал да се яви в униформа. Отначало изобщо не искаше да участва в откриването на моста и се съгласи едва след дълъг разговор с маркиз Англези. Сред морето от усмихнати лица той остана сериозен. Беше гологлав и косата му блещукаше под следобедното слънце като на древен викинг.

Но не само външността привличаше възхитените погледи на зрителите. В него имаше нещо, някакво… благородство — за съжаление не мога да намеря друга дума, за да го опиша. Сигурно благородните рицари на Средновековието са били като него. В съвременността обаче Ейдриън нямаше равен на себе си.

— Ейдриън е великолепен, нали? — прошепна в ухото ми Каролайн.

Кимнах. Очите ми бяха пълни със сълзи.

Навалицата около нас, граждани на Лондон, дошли да видят тържественото откриване, избухна в ликуващи викове. Никой не извика „ура“ за принц регента, само няколко души извикаха името на Йоркския херцог, който беше много по-популярен от брат си. Повечето крещяха имената на Уелингтън или Англези. Ала когато видяха Ейдриън, ликуването нямаше край.

Спомних си сълзите, които Ейдриън бе пролял на бойното поле край Ватерлоо, и разбрах, че този помпозен спектакъл никак не му е по сърце. Съседът му прошепна нещо в ухото му и той поклати глава.

Хари се наведе към мен.

— Е, Кейт, хубаво ли е да си омъжена за велик герой? — попита шеговито той. Погледнах го сърдито и той избухна в смях.

— Вечно ми създават ядове — отговорих натъртено. — Защо не го оставят на мира?

Хари ме изгледа шокирано.

— Но, лейди Грейстоун, що за начин на изразяване!

— Наистина, Кейт — подкрепи го Каролайн. — Ами ако те чуят непознати?

— Ще си помислят, че великият герой е омъжен за злата Ксантипа — отговорих с усмивка.

— И ще бъдат напълно прави — засмя се Хари.

Надигнах се и замахнах с чадърчето си, сякаш исках да го ударя. Той се отдръпна с добре изигран ужас и вдигна ръка пред лицето си. Неволно избухнах в смях.

Междувременно шествието беше стигнало до нашия бряг и аз седнах, за да мога да виждам по-добре. Регентът и йоркският херцог напуснаха моста. Военният оркестър засвири тържествена мелодия. Херцог Уелингтън и лорд Англези бяха заобиколени от кавалерията. Ейдриън се отдели от другарите си и си проби път през множеството към файтона ни.

— Трябваше да яздиш Евклид — заговорих, когато най-сетне стигна до нас. — Представи си как той щеше да мине по моста в пасажи. Никой нямаше да ти обърне внимание, защото всички щяха да гледат само коня ти.

Напрежението изчезна от лицето му и той се усмихна.

— Какво е пасаж? — попита заинтересовано Каролайн.

— Ще го научиш от книгата на Кейт — отговори тайнствено Ейдриън.

— Кейт пише книга? — Хари и Каролайн ме погледнаха слисано. — И за какво?

— За ездаческото изкуство — отговори гордо Ейдриън.

— Божичко, Кейт, това е блестяща идея! — провикна се Хари.

— Прав си — отговорих спокойно. — Книгата ще стане страхотна и когато излизаме, всички ще гледат мен, а не него.

— Е, регентът иска да те види още сега — обяви с усмивка Ейдриън.

— Какво?

— Да, добре ме разбра. — Той протегна ръце към мен. — Слезте, лейди Грейстоун, кралският дом ви чака.

Погледнах го намръщено. Нямах особено желание да се изправя пред принц регента.

— Ще те запозная и с Англези — обеща Ейдриън. — Може би ще успееш да го убедиш, че е нужно да поръча изданието на книгата ти за цялата кавалерия.

— Нашите кавалеристи наистина имат нужда да се пообразоват малко — отговорих хладно аз.

Сложих ръце на раменете му и усетих как силните му пръсти обхванаха наедрялата ми талия. Палците му се вдигнаха в нежна милувка към гърдите ми, преди да ме свали на земята.

— Ти откарай Каролайн вкъщи — каза Ейдриън на брат си. — Остави коня си, аз ще наредя да го отведат на Гросвенор скуеър.

— Тъй вярно, братле — отговори с усмивка Хари.

Ейдриън ме прегърна закрилнически и аз се облегнах благодарно на него, наслаждавайки се на допира до могъщото му тяло.

Хари посегна към юздите и двамата с Каролайн веднага се спречкаха за някаква дреболия. Слушах веселите им гласове и се чувствах щастлива и спокойна.

Хари подкара конете с доста голяма скорост и хората наоколо се разбягаха уплашено.

— Дано не прегази някого — промърмори сърдито Ейдриън. Слънцето милваше страните ми. Небето беше ясносиньо.

Ейдриън не сваляше ръката си от рамото ми. Стояхме така, докато Хари измъкна файтона от навалицата и потегли по улицата към центъра на града. Тогава се обърнахме и се запътихме към палатката на принц регента, за да му изкажем почитанията си.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.